341 
lægges i deres Huler, blive Kabyle af Beboerne som 
Føde. 
Den anden store Øgleform, Vandøglen (A. crista- 
tus), har saa megen Lighed med Landformen, at den er 
bleven stillet i samme Slægt, men afviger dog i visse 
Forhold paafaldende fra den; den har saaledes en stærkt 
sammentrykt Hale, medens Landøglens er trind, og 
medens dennes Tæer ere af meget ulige Længde og i 
det hele lange, men fuldstændigt adskilte lige til deres 
Grund, ere Vandøglens korte, lige lange omtrent og 
forbundne i deres inderste Stykke ved en Bindehud eller 
Svømmehud, båade påa Forfødderne og Bagfødderne. 
Man seer strax, at det er en Vandform, medens den fore- 
gaaende var såa aldeles et Landdyr.  Vandøgien har 
dernæst et kortere, mere vortet eller knudret Hoved og 
en lang takket Kam langs henad Ryggen. Det kan der- 
for kun billiges, hvis man vil sondre disse to Arter i to 
forskjellige Slægter”), uagtet det paa den anden Side bør 
fastholdes, ai det er to Uddannelser af den samme 
Grundform, den ene til at være et Landdyr, den anden 
et Havdyr. Den her omhandlede Vandøgle eller rettere 
Havøgle — en Slags Odder blandt Øglerne — er over- 
ordenlig hyppig paa alle Øerne i hele Arkipelaget, men 
træffes aldrig længere inde i Landet end 10 Skridt fra 
Havets Bred. Den bliver 1—2 Alen lang, indtil 20 Æ tung 
”) J. E. Grav sondrer den generisk og kalder Vandformen Oreocepha- 
lus cristatus. Efter Dumerils Angivelse skulde denne Art ogsaa 
være bragt fra Kalifornien af Nebou (Catal. method.); men da 
man af samme Værk seer, at denne Reisende ogsaa har besøgt 
Galapagos-Øerne og derfra hjembragt Leiocephalus Grayii, 
er det rimeligst at antage, at hans Exemplar af Amblyrhyn- 
cChus ogsaa er taget her og ikke i Kalifornien. 
