3592 
foregaaende. Dog fik man endnu langtfra den Mængde 
Syre af en given Mængde Svovl, som man kan vinde 
deraf, og Grunden hertil maa især søges i de ufuldkomne 
Forestillinger, man havde om Svovlsyrens Sammensætning. 
Den interessanteste Idee, der i denne Henseende blev 
opstillet, skyldes G. E. Stahl (1660—1734), Flogiston- 
theoriens med Rette saa berømte Opfinder. Thi skjøndt 
denne Theori forholder sig til Sandheden, omtrent som 
Tycho Brahes System til Copernicus's, staaer den dog som 
et glimrende Fænomen i Videnskabens Historie og som 
et mærkeligt Vidnesbyrd om Stahls omfattende Geni; det 
er den første Theori, der hår et sikkrere Grundlag end 
Fantasien. Efter Flogistontheorien ere Grundstoffernes Ilt- 
forbindelser usammensatte Legemer, men Metallerne, hvortil 
ogsaa Svovl regnes, sammensatte af vedkommende Iltfor- 
bindelse og Flogiston, det Brændbare, fordi det var dette, 
der gjorde, at Legemerne kunde brænde. Da nu altsaa 
Svovl kunde brænde, og Forbrændingsproductet var Svovl- 
syre, maatte Svovl indeholde Flogiston, men Svovlsyren, 
som ikke længere var brændbar, vare deflogisticeret Svovl. 
Kul, der var saa brændbart, indeholdt naturligvis meget 
Flogiston, ja Stahl antager endog, at Kønrøg næsten blot 
bestaaer af dette besynderlige Legeme. Og da man nu 
fandt, at Svovlsyre ved at opvarmes ined meget kulstofrige 
Legemer, som Terebenthinolie, reduceres til Svovl (idet 
Svovlsyrens Ilt gaaer i Forbindelse med Kulstoffet), var det 
klart, at Kulstoffet havde afgivet sit Flogiston til Svovlsyren, 
og at der derved igjen var dannet Svovl. Stahl selv be- 
tragtede dette som Hovedbeviset for Flogistontheorien: 
»man kan durch dieses Experiment einem Bauren (oder 
einem jeden) es gantz leicht demonstriren, dass ex aåacido 
et påoywotø Schvvefel vverde & vicissim ex hoc pÅoylcotor 
