396 
Land, saaledes ved Flensborg-, Aabenraa-, Kolding- og 
Veile-Fjord. 
Resultatet af de agerdyrkende Folks Ankomst og Ned- 
sættelse i Landet var altsaa med Hensyn til Landets Skove 
dette, at disse bleve delte i mange smaa Skove, som 
laae imellem Byerne, og nogle store Skove paa Grænd- 
serne. Skoven, som det raåae og udyrkede Land, er mod-= 
sat Marken, men den er alligevel nødvendig for Ager- 
dyrkeren, da den giver ham Tømmer og Brænde, og, 
hvad der er endnu vigtigere, Olden, Frugterne af Eg og 
Bøg, hvormed Svinet fødes, som leverer Nordboen hans 
bedste og kjæreste Føde. Skoven fik derved Værd og 
blev anseet for et saadant Gode, at hver Bymand fik sin 
Part af Byens Skov ligesom af Byens Mark; men de 
store Grændseskove vare Ingens, hvorfor Kongerne vilde 
tilegne sig dem, men Bønderne troede at have Lov til 
at hugge og lade deres Dyr græsse i dem, og hvert Aar 
dreve de deres Svin ind i de store Skove, som Kongen 
kaldte sine.”) 
Brugen af disse Almindinger indeholdt meget Stof til 
Strid, idet Kongerne gjorde Fordring påa den hele Brug, 
hvilket Bønderne ikke vilde indrømme. Allierede under 
Knud den Hellige have vi saaledes den første Skovstrid, 
idet denne Konge vilde forbyde Hallandsfarerne Græsnin- 
gen i Skovene, naar de ikke underkastede sig de nye 
Paalæg.  Sagaskriveren fortæller, at Bønderne gave efter, 
idet de anerkjendte, at Kongen havde Ret til at forbyde 
dem at sende deres Svin i Skoven påa Olden; men 
”) Wegener: Abrahamstrup. 1 D. S. 29. 
