398 
i dem. Der er forresten Grund til at antage, at Skovene 
ikke dengang bleve saa medtagne af Husdyrene og Vild- 
tet som i FHerregaardstiden. Foruden Svinet drev man 
ikke dengang saa mange FEleste og Køer ind i Skoven som 
senere. Det var især Svinene, som levede af Skovens 
Frugter, og disse ere ikke til Skade, men tvertimod til 
Gavn for Skoven; thi ved at søge efter Olden, bringe de 
mange af disse ned i Jorden og bidrage derved væsenlig 
til at sprede og saae Frøet, medens det ellers ofte er 
vanskeligt for Skoviræernes Frø at komme i Jorden, især 
i græsdækkede Skove. 
Uagtet Skovens Nytte var anerkjendt, tog man nåtur- 
ligvis i Brugen af Skoven kun Hensyn til Øieblikkets 
Tarv; naar man trængte til Brænde, huggede man bort, 
selv om Skovens Sammenhæng og Bevoxning derved blev 
brudt. Paa Øerne havde dette kun en Tid Indflydelse 
paa Skovens Tilværelse; i Reglen var her såa meget Læ, 
at Jorden, hvor den ikke blev pløiet, snart vilde dække 
sig med Opvæxt, saa at Skaden vilde være udbedret i 
Løbet af et halvt eller heelt Aarhundrede. Af en ganske 
anden Betydning var en Skovs Nedhugning i de Egne, 
som ere under Vestenvindens Tryk; naar: det skovede 
Stykke ikke fandt Læ og Beskyttelse af staaende Skov 
eller andre Terraingjenstande, blev det ikke muligt for 
Skoven at forynge sig. Jo hyppigere saadanne Hugster 
skete, desto større vare Virkningerne af dem, og Skovens 
Aftagen i disse Egne maatte skee med en voxende Hur- 
tighed; thi alt som Skoven formindskedes, blev den til- 
oversblevne Deel mere udsat for Vinden, og derved min- 
dre i Stand til at modstaae den, idet Stammerne bleve 
sygelige, Jorden forringedes derved, at Vinden bortfeiede 
