422 
sønderslog de store Jordklumper, der er nu opvoxet 
Skov, som indeslutter Pladser, der endnu bære Spor af 
den gamle Dyrkning.”) Den tætte Skov dækkér nu ogsaa 
de Gravhøie, som de Gamle med Møie havde opført paa 
den aabne Mark. Man kan ogsaa hyppig finde Sten- 
dynger omkring i Skovene, og det netop saadanne, som 
samles her og der paa Marken, for at de ikke omkring i 
Furerne skulle være iveien for Ploven; thi man vilde 
hellere afsee en lille Plet Jord, end at det hele skulde 
være vanskeligt at bearbeide. Heraf kan man slutte, at 
Fortidens Folk have været talrigere end i den senere Tid; 
thi Landmændene anstrængte sig dengang meget for at 
bearbeide Jorden, for at de senere lettere kunne behandle 
den, hvorimod deres Efterkommere, tilfredse med. et 
mindre udstrakt Agerland, holde sig indenfor de gamle 
Grændser, såa at de ikke benytte meget af den Jord, som 
før har været dyrket; derfor har den nærværende Tids- 
alder det mærkelige Syn, at den Jord, som forhen var 
fuld af Kornax, nu er skikket til at frembringe Agern, og 
at Landmandens Plov og Kornets Straa have givet Piads 
for Skovens Træer. « 
Saxo fremdrager her bestemte Kjendetegn, hvorpaa 
den gamle Skov kunde kjendes, nemlig de høiryggede 
Agre, Stenene, som Bønderne fordum havde samlet i 
deres Agre og. henlågt i Dynger, endelig Gravhøiene i 
Skovene. Af disse Beviser ere de to første, navnlig de 
høiryggede- Agre, de vigtigste, Gravhøiene imidlertid de 
meest iøinefaldende og de varigste ; talrige Gravhøje ere 
bevarede trindt omkring i Landets Skove, hvor de i Reg- 
”) Her er udeladt en Sætning paa tre Linier, som jeg ikke kan for- 
staae, uagtet al anvendt Flid. 
