430 
til nogle hundrede Daler”), bleve Bønderne nødte til at 
sælge Alt, hvad de kunde afsætte, og da gik det naturlig- 
vis ud over Skovene; de bragte Alt tiltorvs og solgte for 
enhver Pris. I Fredericia vare de glade ved at faae 
3 Mark Kurant, det vil sige 9 Mark, for et Læs Brænde. 
De uundgaaelige Følger heraf vare først, at Skovlandet 
formindskedes, men hvad der var langt mere fremtrædende, 
var, at de Skove, som Kronen hidtil havde beskyttet saa- 
vidt som muligt, bleve i højeste Grad forhuggede.  Saa- 
ledes anfører Wilse, at Kjøberen af Dyrehavegaards Skov, 
som henhørte til Koldinghus Slot og vel i det høieste 
var 68 Tdr. Land stor, lod samme Aar hugge 360 Ege 
og Bøge, som gåve 7200 Favne. Endnu i Aaret 1840 
havde denne Skov et meget ungdommeligt Udseende. 
Istedenfor at i Sjælland Godseierne ålene ere Skoveiere, 
ere Bønderne det i denne Egn. Flere Skove, t. Ex. 
Gaarslev og Randsby, ere delte imellem Bønder, som 
hver gjennemsnitlig have en halv Tønde Land; det vil vare 
meget længe, inden man kan vente, at disse Skove ville 
blive Gjenstand for saa omhyggelig Pleie og Behandling 
som de Vordingborgske. 
Den Tilbøielighed, som viste sig hos Bønderne, da 
de bleve Selveiere, til at forhugge Skoven, have de van- 
skelig kunnet aflægge, og da Staten i dette Aarhundrede 
overtog Opsynet over Privatskovene, var der faa Skoveiere, 
hos hvilke Forstembedsmændene mødte en saadan Uvillie som 
her. Bønderne ansaae det for et Indgreb i Eiendoms- 
retten, at Staten vilde foreskrive dem, hvorledes de skulle 
”) De store Bøndergaarde kostede i Reglen ikke mere end 6 — 800 
Daler Kurant. Kort efter bleve de solgte for det firedobbelte, og 
nu have de omtrent en Værdi af 15,000 Daler. 
