431 
bruge deres Skove; længe var det forgjæves, at Skov- 
rideren gjorde dem opmærksom paa det ufornuftige i 
deres Skovbrug, idet de stadig tog de kraftige Træer med 
god Tilvæxt og lode de fortrykte staae, selv om det 
var kun sygelige Rodskud. Vi kunne derfor ikke undre 
os over, at der var den største Forskjel imellem Kolding- 
huses Bønderskove og de sydsjællandske Herregaardsskove, 
som vare opstaaede af Vordingborg Gods, hvilke saa 
godt som alle glædede sig ved omhyggelig Behandling, 
påa samme Tid som Koldinghuses Skove vare under en 
stadig Foryngelse eller Forhugning. I de sidste Aar er 
imidlertid Kjærlighed til Skov vaagnet hos Bønderne, som 
have indseet det ufornuftige i det gamle Skovbrug og nu 
lytte med Opmærksomhed til Skovriderens Raad, som 
de anerkjende at være til deres og Skovens Gavn, og 
naar han kommer igjen, glæder det dem at vise ham, hvor 
godt hans Anvisninger have frugtet. At dette Krongods 
blev solgt til Bønder, bevirkede altsaa, at Skovene bleve 
forhuggede, derimod troer jeg ikke (eller rettere jeg veed 
ikke), at det i samme Grad har bevirket en Formindskelse 
af Skovlandet; thi vel bleve mange Skove borthuggede, 
men jeg troer ikke, at dette Areal var saa stort som det, 
der blev ryddet paa Vordingborg Gods. 
Den sidste Deel af det attende Aarhundrede var — 
uagtet man havde begyndt med Plantningerne — vistnok 
den uheldigste for Skovens Tilværelse og Bevoxningens 
Tilstand. Proprietærer og Bønder kappedes om at hugge 
Skoven ned uden at tage Hensyn til dens Gjenkomst. 
Salget af Krongodserne skete med ringe Overlæg, Staten 
var ubetænksom nok til at levere Offrene, som Gods- 
