432 
eiere, Proprietærer og Bønder skyndte sig med at mis- 
handle eller rydde. Før havde Staten besiddet Landets 
bedste og største Skove, nu brød man sig saa lidet om 
at have Statsskove, at det alene var Hensyn til Stutteri 
og Jagt, som bevirkede, at Staten endnu havde Skov paa 
et Sted. I de Skove, som ikke bleve nedhuggede, blev 
det gamle tærende Skovbrug fortsat, maaskee i endnu 
højere Grad end før. 
Bønderne vedbleve at benytte den Ret, som Fælles- 
skabet gav dem til at bruge Skoven til Græsning, ligesaa 
meget eller endnu mere end før. Deres Kvæghold havde 
ikke formindsket sig. Skovens Tilstand var altsaa i højeste 
Grad mislig, dens Udstrækning var meget aftagen, og hvad 
der var tilbage, truede med ved Eiendomsspekulationerne 
og ved Græsningen at forvandles til Ager og til Overdrev; 
men et stort Fremskridt var skeet. Saavel Regering som 
Folk havde indseet, at der maatte tages strenge Forholds- 
regler, hvis Skovenes Ødelæggelse skulde undgaaes. Dette 
førte til Forordningen af 27deSeptbr. 1805, hvorved 
Regeringen forbød Eieren den frie Brug af Skoven, idet 
den paatog sig Opsynet med alle Skove. Ved denne For- 
ordning blev Græsningen i Skovene forbudt, og Udskift- 
ningen skulde være udført i Løbet af fem Aar. For at 
ingen Spekulant skulde fristes til at kjøbe en Eiendom 
med det Forsæt at betale den med Skoven, blev det ham 
forbudt i de første ti Aar at hugge til Salg uden Rente- 
kammerets Opsyn og Tilladelse. Det blev befalet Amt- 
mændene at have et vaagent Øie med Skovene, og naar 
han erfarede, at Nogen havde forhugget sin Skov, skulde 
han strax derom gjøre Indberetning til Rentekammeret. 
For at fremkalde nye Skoves Anlæg, blev det tilladt Gods- 
