VEGA- EXPEDITION ENS VETENSKAPLIGA ARBETEN. 



99 



att den i Stilla hafvet förekommande hvalrossen är en skild 

 art och för denna åsigt anför en mängd bevis, grundade dels 

 på af honom sjelf gjorda jämförelser af skallar af båda for- 

 merna, dels af iakttagelser gjorda af Scammon och Elliott på 

 lefvande individer. 



Allén ^ skiljer sin O. obesus (111.) från O. rosmarus hufvud- 

 sakligen på följande: »The tusks are longer and thinner, 

 generally more convergent, with much greater inward curva- 

 ture; the mystacial bristles shorter and smaller, and the 

 muzzle relatively deeper and broader, in correlation with the 

 greater breadth and 

 depth of the skull 

 anteriorly..» »The 

 chief external diffe- 

 rence between the 

 two species appears 

 to consist in the 

 shape of the muzzle 

 and the size and 

 form of bristly nose- 

 pad, which has a 

 vertical breadth at 



least one-fourth 

 greater than in the 

 Atlantic species. 

 Very important dif- 

 ferences between the 

 two species are ex- 

 hibited in the skull.» 



Enligt de här 

 anförda författarne 

 skiljer sig således 

 Stillahafs-hvalros- 

 sen från Atlanter-forraen till sitt yttre utseende genom: 



l:o) högre och bredare nos; 



2:o) längre, tunnare och mer konvergenta betar; 



3:o) kortare skäggborst. 



Beträffande nosens höjd och bredd vill jag endast anmärka,^ 

 att den beror af motsvarande utveckling af skallens främre 

 del. Derom kommer jag att tala längre fram. Betarnes längd, 

 tjocklek och riktning äro, som bekant, mycket variabla. Ho- 



* History of North-American Pinnipeds. Washington 1880. (Departm. 

 of the Interiör, Geological Survey.) Pag. 147, 148. 



Bild. 11. Bild. 12. 



Odobpenus obesus, ^. 



