100 NOBDQVIsr, SIBIH. I SHAF S KU ST EK S D ÄGG DJ U USF AUN A. 



nornas betar äro i allmänhet tunnare och mer sammanlöpande 

 anot spetsen än hannarnes. Dock är detta icke alltid fallet. 

 Äfven framgår af de af Allén sjelf meddelade talen, att be- 

 itarnes konvergens på långt när icke är en konstant karakter 

 för Stillahafs-formen. Af de 12 hanar af Odoboenus obesus, 

 som Allén har mätt, hafva 6 mot spetsen konvergerande betar 

 och 6 divergerande; af dessa sistnämnda har dock ett exem- 

 plar nästan parallelt löpande betar. Ett så stort procenttal 

 af hanar med konvergerande betar finner man visserligen 

 icke bland Atlanter-hvalrossen, men till artmärke är denna 

 karakter dock oanvändbar. 



Jämför man Allens fig. 14 och 15, ^ så är betarnes form 

 ^det som ovilkorligen först faller i ögonen, i det att Stillahafs- 

 hvalrossen är framstäld med alldeles raka betar och Atlanter- 

 hvalrossen med krokiga. En sådan betarnes rakhet är dock 

 ingalunda utmärkande för Stillahafs-hvalrossen. I hela den 

 stora serie af betar, som vi medfört från Berings sund och 

 Tschuktschernas land, fins ingen enda, som är så rak som 

 den hos Allén på lig. 14 framstälda. Äfven säger Allén, att 

 skallens främre profil är hos Atlanter-hvalrossen mycket sned, 

 ■då den deremot hos Stillahafs-formen är nästan vertikal. 

 Denna karakter tycks dock vara underkastad stora variationer. 

 Sålunda är främre konturen af en af de skallar, som vi hämtat 

 från Tschuktschhalfön, ännu snedare än hos det af Allén på 

 Jfig. 15 framstälda Atlanter-exemplaret. 



Det oaktadt synes Stillahafs-formen hafva skallens främre 

 'del mer utvecklad än Atlanter-formen. Den förra tyckes äfven 

 hafva mindre mastoid del, ehuru man till formen icke kan 

 uppställa någon bestämd skilnad, då denna är ytterst variabel. 

 Allén upptager äfven, »men som en mindre konstant skilnad», 

 att på unga skallar af Stillahafs-hvalrossen intermaxillarbenen 

 sträcka sig tillbaka på sidorna om näsbenen till två tredje- 

 delar af de senares längd. På Atlanter-hvalrossen, säger Allén, 

 uppstiga intermaxillarbenen icke till skallens dorsalsida. På 

 de skallar af unga Atlanter-exemplar, som jag varit i tillfälle 

 att granska, hafva båda fallen förekommit lika ofta. Bullae 

 äro mindre och okbågarne tjockare hos Stillahafs-formen. 

 Men deremot bekräftar sig icke Allens påstående, att fossae 

 orbitales skulle vara längre och smalare hos Stillahafs-, kor- 

 tare och bredare hos Atlanter-hvalrossen. 



Vi hafva erhållit endast en främre del af en underkäk 

 från Tschuktschhalfön, och den är verkligen ovanligt klumpig 



^ Op. cit. pag. 156 och 157. 



