158 NATHORST, JAPANS FOSSILA FLORA. 



att vilja förneka tillvaron af våra nutida slägten inom de 

 tertiära aflagringarne, något som de facto sker när man ej för 

 dem vill använda de vanliga slägtnamnen. Oriktigheten bär- 

 af är för öfrigt bevisad genom den stora mängd blommor ocb 

 frukter i några af dessa aflagringar, hvilka med bestämdhet 

 hänvisa flertalet af de tertiära växterna en plats inom nutida 

 slägten. Svårigheten ligger naturligtvis i omöjligheten att 

 säga när man skall sluta med användandet af dessa slägtnamn 

 och i stället bilda nya. Man har t. ex. med säkerhet funnit, 

 att en tertiär växt tillhör ett lefvande slägte, ehuru dess blad 

 i ett visst hänseende aflägsna sig från dettas nutida arter. I 

 kritan finner man snarliknande blad, hvilka dock i samma 

 riktning afvika ännu mera, och inga frukter äro här funna, 

 som kunna fälla något utslag. Bör man nu hänföra äfven 

 kritans art till det lefvande slägtet? På detta kan intet säkert 

 svar gifvas, å ena sidan skulle ett sådant förfarande måhända 

 gifva ett oriktigt begrepp om slägtets utsträckning och upp- 

 trädande, under det att å den andra möjligheten af en så tidig 

 förekomst och en sådan omfattning ej helt och hållet kan för- 

 nekas. Saken är så mycket svårare som åtskilliga slägten, 

 såsom (Jrinlujo, ända från juratiden med säkerhet ägt bestånd,^ 

 under det att andra uppträdt långt senare. Från teoretisk 

 synpunkt vore det onekligen lämpligast att endast hänföra 

 sådana blad till nutida slägten, som synas stå i direkt för- 

 bindelse med någon af de lefvande arterna, under det att så- 

 dana, som först genom andra fossila former förbindas med 

 dem, borde hänföras till egna slägten. Men härvid kunde 

 den berättigade anmärkningen göras, att en mängd växter af 

 samma slägte med hänseende till bladen redan hos närstående 

 arter äro mycket skilda, hvarför den anförda grundsatsens 

 tillämpning ofta kunde göra våld på naturen. Försigtighet 

 är i alla fall mest att förorda, och de för nutida växter an- 

 vända slägtbenämningarne böra derför enligt min uppfattning 

 endast ifrågakomma, när öfverensstämmelsen är så stor, att 

 något tvifvel ej gerna kan uppstå. Äldre, men med de förra 

 antagligen förbundna typer kunna deremot lämpligen benäm- 

 nas med ett eget slägtnamn, hvarvid detta naturligtvis kan 

 så väljas, att namnet antyder den frändskap, som sannolikt 

 förefinnes. Det är sålunda i min tanke absolut oriktigt att, 

 så länge ej fruktifikationsorgan föreligga, hänföra kritans diko- 

 tyledona blad till nutida slägten. Man kommer vid ett sådant 

 förfaringssätt att lemna den orimliga uppgiften, att dikotyle- 

 donerna med ens skulle hafva uppträdt med till stor del samma 

 slägten som nu. 



