v EGA -EXPEDIT 10 NEN S VETENSKAPLIGA ARBETEN. 



171 



de från Kionsiou hafva äfvenledes 8 ä 9 sidonerver, hvilka 

 utmynna i obetydliga inbugtningar (såsom å tafl. 8, fig. 11), 

 denna form är F. (crenata Bl.) Sieholdii En dl. Bladen från 

 Fuji-no-yama hafva deremot 11 ä 12 sidonerver, inbugtningarne 

 äro mycket obetydliga, och stundom finnes någon enstaka 

 tand i bladkanten. Sidonerverna äro dock knappast fullt 

 kantnående, de böja sig invid kanten uppåt, parallelt med 

 denna, ungefär såsom å högra sidan af tafl. 8, fig. 10. Mogis 

 fossila bok kan sägas antyda en öfvergång till denna form 

 från ferruginea, den står mellan båda, ehuru ojämförligt när- 

 mare den senare, så väl med hänseende till nervantalet som 

 till kantens tandning. Formen på Fuji-no-yama skulle enligt 

 denna uppfattning vara en afkomling af Fagns ferruginea fos- 

 mlis, hvilken åter är så närstående ferruginea, att den till 

 arten ej kan skiljas från denna. 



Med Alaskas och Sachalins miocena bok, Fagns Antipofl, 

 utmärkt af 15 — 17 sidonerver och helbräddad kant samt större 

 blad, har Fagus ferruginea fossilis ingen närmare likhet. Fagus 

 pristina Sap. har 16 — 18 sidonerver, och kan således ej heller 

 jämföras med vår art. Deremot är denna ej olik några af de 

 från Sinigaglia af Mas salong o beskrifna arterna ^ (ambigua, 

 Chierici, Gnssoni och Marsilii), hvilka törhända rättast torde 

 böra sammanföras till en enda. Tandningen hos Fagus ferru- 

 ginea fossilis synes dock vara något olika. 



Fagns ferruginea Ait. förekommer i norra Amerika öster 

 om Mississippi från Winipegsjön till Florida. 



12. Quercus Stuxbergi m. 



Tafl. G, fig. 18—20; tafl. 7, fig. 1—9, 10(?). 



Blad af fast konsistens äggrundt lancettlika, med tydlig 

 medelnerv och omkring 10 å 11 något bågböjda, kantnående, 

 ofta i en tand utlöpande sidonerver, nerviller föga framträ- 

 dande, än afbrutna än öfvertvärande. 



Närstående Quercus glauca Thunbg. isynnerhet varieteterna 

 caesia Bl. och stenophylla Bl. 



Med den senare kunna de å tafl. 6, fig. 18, 19, med den 

 förra de å tafl. 7, fig. 6, 7 afbildade bladen isynnerhet jäm- 

 föras. Det lilla bladet å tafl. 7, fig. 2 och 3 (de båda mot- 

 styckena af samma exemplar) äfvensom fig. 4 har en fast 



^ Massalongo e Scarabelli, Studii sulla Flora fossile del Senigalliese. 

 Imola. 1859. 



