9 



i disse Forbold, er saa bekjendt, at det kun behøver at 

 antydes; man kan med vor Forfatter sige, at Reglen er, 

 at de Særegenheder, hvoraf et Individ er i Be- 

 siddelse, gaae i Arv, det modsatte er en Und- 

 tagelse. 



Naturforskerne paastaae, at naar vore Husdyrracer 

 forvildes , antage de igjen efterhaanden Stamformens 

 Eiendommeligheder og »falde tilbage«) til denne. Efter 

 Darwin lader denne Sætning sig vanskelig bevise, da man 

 i Pteglen ikke kjender Stamarten og derfor ikke kan vide, 

 om de forvildede Racer ere fuldstændig faldne tilbage 

 olier ikke. I al Fald vil dette Resultat kunne tilskrives 

 de forandrede Livsbetingelser, der igjen fremkalde den til 

 dem svarende Dvre- eller Planteform. D. er i øvrist ikke 

 blind for, at de tamme Dyreracer ofte have en vis 

 monstrøs Charakteer, men han lægger vel neppe til- 

 strækkehg Vægt paa dette Forhold; i den Omstændighed, 

 at blandt alle kultiverede Planter og Dyr er der nogle Racer, 

 som af en eller anden kompetent Autoritet ere blevne er- 

 klærede for at maatte være en egen Art, seer D. et Bevis 

 for, at de Afvigelser, som kultiverede Racer frembyde, 

 ere af samme Slags (om end af en lavere Grad) end de, 

 som Arterne ellers frembyde*). Gaves der en bestemt 

 Forskjel mellem Arter og Racer, kunde dette ikke gjen- 

 tage sig saa ofte, mener han. 



Ved at drøfte det Spørgsmaal, hvor stor vel i det 

 hele Afartningen kan blive, møder Forfatteren den 

 Vanskehghed, at han ikke er paa det rene med, om ikke 



*) Efter vor Mening ere de tvertimod af en anden Slags, men ofte 

 af en langt høiere Grad! Smlgn. Anm. S. 11. 



(Medd. Anm.) 



