t9 



reddes; kan et Dyr derimod beskytte sine Unger mere 

 eller mindre godt, avler det i Reglen færre og færre i 

 Forhold dertil. Et Træ, der f. Ex. bliver 1000 Aar gammelt, 

 behøver, strengt taget, kun at sætte et Frø i hele denne 

 sin Levetid for at holde Arten paa det samme Antal af Indi- 

 vider, forudsat at dette ene Frø kunde sikkres mod enhver 

 fjendtlig Indvirkning. Ofte lide de unge Planter nok saa 

 meget som Frøet; af 357 spæde Træplanter saae D. de 

 295 blive dræbte af Snegle og Orme! Bliver en Mark 

 idelig slaaet eller afgræsset, ville af 20 Arter de 9 gaae 

 til Grunde, fordi de ikke saa godt som de andre kunne 

 udholde denne Medfart. Blev der i England i 20 Aar 

 hverken skudt Vildt eller Rovdyr, vilde Vildtet rimeligvis 

 tage stærkere af end nu, da der aarlig skydes Tusinder. 

 1 en kold Vinter døde, efter D.'s Skjøn, paa hans Grund 

 i af alle Fugle, mindre maaskee ligefrem af Kulde end 

 af den derved fremkaldte Mangel paa Føde. Andre Arter 

 sættes ikke ligefrem tilbage ved Klimaet, men derved at 

 dette paa et givet Sted mere begunstiger de rivaliserende 

 Arters Udvikling, hvilke derved blive i Stand til at tage 

 Luven fra hine, eller ved at det begunstiger Udviklingen 

 af disses ligefremme Fjender, der ernære sig af dem eller 

 snylte paa dem. Mangfoldige Planter taale meget godt 

 vort Klima i Haverne, men kunne ikke naturaliseres, 

 fordi de ikke have Kraft til at udholde den Kamp, der 

 venter dem i det frie. Epidemier ere ofte en Følge af, 

 at en Art har formeret sig meget stærkt (f. Ex. hos skade- 

 hge insekter); hidrøre disse Epidemier fra Snyltedyr, med- 

 fører Værtens Undergang naturligvis ogsaa Parasitens. 

 Mange Planter kunne kun leve i store Masser, fordi de 

 ellers ville bukke under for deres middelbare og umiddel- 

 bare Fjender, t. Ex. Kornsorterne; de kunne holde sig, 



2* 



