151 



den omkring sig. Analogien er saa fuldstændig, at 

 Ingen kan sige, om et Dyr vil forplante sig i Fangenskab 

 eller en Plante i dyrket Tilstand, førend han har forsøgt 

 det, ligesom Ingen kan sige forud, om to nærstaaende 

 Arter, naar de parres, eller to Bastarder ville vise sig 

 golde eller ikke. Bastarder vise netop den samme Tendens 

 til at afændre, som i saa høi Grad udmærker vore Kullur- 

 planter og Kulturdyr; lidt Krydsning (o: mellem Afarter 

 af samme Art) befordrer Frugtbarheden og styrker Af- 

 kommet, ligesom lidt Afvexling i Levemaade og Livs- 

 betingelser o. s. V. er gunstig for de fleste Organismer; 

 men en stor Forandring i denne Henseende virker lige saa 

 uheldigt som en stærk Krydsning (o: med andre Arter). 

 »Jeg kan ikke overtale mig til at troe, siger D. at denne 

 Parallelisme skulde være tilfældig eller illusorisk; begge 

 Rækker af Kjendsgjerninger synes at være forbundne ved 

 et fælles ubekjendt Baand, der staaer i nøie Forbindelse 

 med selve Livsprincipet.« 



Paa den anden Side ere Afarter af sammeArt i Reglen 

 fuldstændig frugtbare indbyrdes, og Dueracerne afgive 

 et ypperligt Exempel derpaa , navnlig lige overfor de 

 Arter, der staae hinanden meget nær, men dog ikke 

 formaae at avle Afkom med hinanden. Dog maa man 

 ikke slutte for meget af Husdyrene; thi det kunde nok 

 tænkes, at fordi Afarterne eller Racerne ikke under Kul- 

 turens Indvirkning udvikle Forskjelligheder i Forplant- 

 ningsevnen, som svække eller hindre Frugtbarheden, kunde 

 dette dog maaskee nok finde Sted under Naturens Indvir- 

 kning hos Descendenter af samme Art. Gartner fandt, 

 at en Dvergform af Maisen med gule Korn næsten ikke 

 lod sig befrugte af en høi Form af samme Kornsort * 

 med røde Korn, og at gule eller hvide Afarter af for- 



