154 



Deel af de Mellemarter, som Tid efter anden ere gaaede 

 til Grunde og udstødte af de levende Formers Tal. Det 

 er ganske vist, at kunde man blot for en lille Kvist af 

 Naturens Stamtræ gjøre Rede for denne Sagens faktiske 

 Sammenhæng, vise hvorledes det var gaaet til, ved at 

 fremlægge selve den Formrække, som Arten til forskjellig 

 Sted og Tid havde iført sig, i Form af de forstenede 

 Knogler, Skaller o. s. v. af disse Mellemarter og Overgangs- 

 former, vilde selv den meest haardnakkede Modstander til- 

 juble D. Bifald og Samstemning. Men det kan man ikke. 

 Og dog — kan man end ikke, paa Grund af de geologiske 

 Mindesmærkers Ufuldstændighed og paa Grund af Viden- 

 skabens endnu ufuldkomne Standpunkt, paapege denne 

 genetiske Sammenhæng mellem alle nulevende og uddøde 

 Arter, saa maatte det vel dog være muligt for en Deel af 

 dem eller i al Fald for nogle af dem? Geologien veed 

 imidlertid ikke noget af en saadan Sammenhæng mellem 

 Formerne, dens Vidnesbyrd gaaer tvertimod ud paa, at 

 ogsaa i tidligere Jordperioder have Arterne været lige saa 

 vel adskilte fra hinanden som nu, og den veed intet af, at 

 den ene Periodes Arter gik direkte eller indirekte over i den 

 næstes. Nøglen til denne Modsigelse mellem Geologiens 

 formeentlige Resultater og den af ham forfægtede Theori 

 søger D. i de geologiske Mindesmærkers Ufuld- 

 stændighed. — Den Indvending, at den Tid, som er med- 

 gaaet til Dannelsen af de forskjellige Lag, som sammen- 

 sætte den forsteningsførende Deel af Jordskorpen, ikke 

 kan have været tilstrækkehg til den uendelige Mængde af 

 Omdannelser af gamle Former og Udviklinger af nye, som 

 hans Theori forudsætter, naar den skal anvendes paa 

 samthge Jordperioders Dyr og Planter, eftersom Naturens 

 Omdannelsesproces jo efter D.s egen Theori maa gaae 



