158 



nemlig at det allerførste Dyreliv pludselig træder op med 

 stor Rigdom paa Arter af de forskjelligste Klasser i de 

 ældste siluriske Dannelser, imødegaaer D. ved at opstille 

 den Hypothese , at der forud for den siluriske Periode 

 kan have ligget en meget lang Række af Jordperioder, i 

 hvilke Dyrelivet efterhaanden udviklede sig til den Rigdom, 

 hvormed det træder op i de ældste bekjendte forstenings- 

 førende Lag, men at af Grunde, som ikke nærmere lade 

 sig paavise, intet forsteningsførende Lag i denne Periode 

 blev dannet eller opbevaret til Efterverdenen. Det generer 

 aabenbart D., som har stor Respekt for den særlige Sag- 

 kundskab, at de meest udmærkede Palæontologer og Geo- 

 loger som Cuvier, Owen, Agassiz, Barrande, Fal- 

 coner, Forbes, Sedgewich, Murchison og tidligere 

 Lyell, alle have forfægtet det gamle Princip om Arternes 

 Uforanderlighed. iMen han betragter Jordens Historie, for 

 saa vidt den er nedlagt i den faste Jordskorpe, som en 

 Krønnike, der er ført meget ufuldstændigt, har været afbrudt 

 ofte og længe, hvis Skrift er vanskelig at tyde, og hvis 

 Sprog for en Deel er ukjendt og ikke det samme paa 

 alle Steder; og af denne Krønnike eie vi endda kun de 

 Afsnit af dens sidste Bind, som omhandle visse bestemte 

 Lande, og saa have vi endda kun Brudstykker af disse 

 Afsnit, kun enkelte Linier af de Sider, som ere blevne 

 opbevarede. Sees det geologiske Materiale i dette Lys, 

 saa formindskes eller forsvinde maaskee endogsaa de Vanske- 

 ligheder, som fra denne Side vilde reise sig mod D.s 

 Hypothese*). 



*) Man maa da paa den anden Side, hvad aabenbart er en meget 

 mislig Sag, give Afkald paa enhver direkte Understøttelse fra 

 Geologiens Side for D.s Theori. Hvor uheldii:t er ikke vor geniale 

 Forfatler stillet, naar han, istedenfor at hente Støttegrunde og 



