159 



10. 

 D. søger dernæst at vise, at de andre Hovedlove, 

 som Palæontologien har vist at være de raadende med 

 Hensyn til Dyrelivets Udviklingshistorie, lade sig vel forlige 

 med hans Theori. At Arter uddøe, er saaledes en Følge 

 af, at de fortrænges af andre, og er en Art en Gang 

 uddød , kommer den ikke igjen eller dannes paa ny, 

 hvilket ellers synes let at maatte kunne blive Tilfældet. 

 Undersøger man en Række af sammenhørende Dannelser, 

 der svare til forskjellige efter hinanden følgende Afsnit 

 af samme længere Jordperiode, vil man let overbevise sig 

 om, at ere end Arterne for største Delen forskjellige i de 

 ældste og yngste af disse Dannelser, saa skeer Foran- 

 dringen i Faunaens eller Floraens Sammensætning dog 

 ikke pludsehg, men de nye Arter komme frem, og de 

 gamle døe ud lidt efter lidt. De store uddøde syd- 

 amerikanske Pattedyr vare saaledes samtidige med visse 

 nulevende Skaldyrarter, men neppe med noget nulevende 

 Pattedyr. Naar en Dyregruppe træder op i Jordens Ud- 

 viklingshistorie, skeer det i Reglen ikke pludselig, med 

 en stor Mængde Former paa een Gang, men viser der 

 sig enkelte Medlemmer af den nye Familie eller Orden, 

 der endnu i Regyndelsen staae hgesom fremmede eller 

 afvigende Former, men som i følgende Perioder efterfølges 

 af stedse flere og flere, indtil Gruppen naaer sit Høide- 

 punkt i Henseende til Slægternes og Arternes Mængde. 

 I de følgende Jordperioder aftager den saa igjen bestandig 

 mere og mere, indtil den i nærværende Jordperiode er 



Bevismidler fra denne Videnskab, der dog har lært os saa uhyre 

 meget, maa opbyde sin hele Sagkundskab og Skarpsindighed for at 

 bevise, at den intet kan bevise! 



(M. Anra.). 



