164 



i meget forskjellig Grad; Brydningen gjennem Vand er meget større 

 end gjennem Luft, hvorimod Glas og Terpentin bryde Lyset langt 

 stærkere end Vand. Diamanten bryder Lyset stærkest af alle Legemer, 

 man kjender, og denne Egenskab skylder den sit glimrende Udseende. 

 Vinklen mellem den indfaldende Straale og den lodrette Linie kaldes 

 Brydningsvinklen. Hvorledes nu end disse Vinklers Størrelse for- 

 andres, er der for hvert særskilt Stof et bestemt Forhold imellem dem. De 

 Ældre iblandt Eder, som have lært Trigonometri, ville kunne for- 

 staae dette Forhold , som er at sinus til Indfaldsvinklen divideret med 

 sinus til Brydningsvinklen er en constant Størrelse for hvert særskilt 

 Stof; for Glas er denne Qvotient omtrent 1|, d. v. s., at i hvad Ret- 

 ning end en Lysstraale, som kommer fra et lufttomt Rum, falder paa 

 Glas, vil sinus af Indfaldsvinklen altid være 1^ Gang saa stor som 

 sinus af Brydningsvinklen; denne constante Qvotient kaldes Brydnings- 

 forholdet (Brydningscoefflcienten) og er, som ovenfor sagt, for Glas 

 omtrent 1^^, for Vand omtrent li, medens den for Diamant beløber 

 sig til 2^]. 



Naar to Legemer bryde Lyset lige stærkt, vil man ikke kunne see 

 det ene, naar det er indeni det andet; saaledes vil man f. Ex. ikke kunne 

 see Lindsen afetOxe-Øie, naar den nedsænkes i Vand, fordi Lyset brydes 

 lige meget af disse to Stoffer. I dette Tilfælde er der ingen Tilbage- 

 kastning fra de to Legemers fælles Overflade; Tilbagekastningen 

 ledsager altid Brydningen, og jo stærkere Brydningen er, desto rige- 

 ligere er ogsaa Tilbagekastningen; herfra hidrører det stærke, spillende 

 Lys paa Diamantens Overflade. Naar der i den første Deel af Over- 

 sigten til denne Forelæsning er talt om, at Lysstraaler gaae igjennem 

 et gjennemsigtigt fast eller flydende Legeme, menes derved den Deel 

 af Lysstraalerne, som ikke er bleven tilbagekastet. Naar en Lysstraale 

 gaaer skraat igjennem en gjennemsigtig Plade med parallele Sideflader, 

 bliver den Brydning, den lider ved sin Indtrædelse i Pladen, nøiagtig 

 ophævet af den , den lider ved sin Udtrædelse, saa at Straalens Retning, 

 naar den forlader Pladen , bhver parallel med dens oprindelige Ret- 

 ning. Naar det brydende Legemes Sideflader ikke ere parallele, be- 

 holder Lysstraalen ikke den oprindelige Retning, hvilket f. Ex. er Til- 

 fældet med Prismer og Lindser. 



Lindserne inddeles i to Hovedklasser, Samlelindser og Sprede- 

 lindser ; en dobbelt convex Lindse er et Exempei paa den første Slags, 

 og ved at gaae igjennem den blive divergerende Straaler mindre di- 

 vergerende, parallele Straaler gjøres convergerende, og convergerende 

 Straaler blive mere convergerende. Ved Lindser, ligesom ved Spei- 

 lene, kaldes de parallele Straalers Foreningspunkt for Brændpunktet. 

 En dobbelt concav Lindse er et Exempei paa en Spredelindse, og ved 

 at gaae igjennem den blive convergerende Straaler mindre conver- 

 gerende, parallele Straaler divergerende, og divergerende Straaler mere 



