169 



bage efter den Lov, at Udfaldsvinklen er lig med Ind- 

 faldsvinklen. Tænke vi os nu, at vi lade et tungt Legeme, 

 f. Ex. en Steen, falde ned i Vandet; den træffer lodret 

 paa Vandets Overflade og gaaer lige ned igjennem det, 

 uden at dreie af enten til høire eller venstre; men kaste 

 vi den derimod skraat, saa veed Enhver, at Jorden dra- 

 ger den nedad, og den kan derfor ikke vedblive at be- 

 væge sig i sin oprindelige skraae Retning, men afdrages 

 uafladeligt fra denne og bevæger sig følgeligen i en krum 

 Linie. Lader os nu tænke os Lysdele falde skraat paa 

 en Glas-Overflade, idet jeg maa bede Eder fastholde, at 

 det kun er et Billede, jeg betjener mig af om disse 

 Lysdele, da jeg nemlig slet ikke antager, at de i Virke- 

 ligheden findes, hvilket jeg i det følgende skal give Eder 

 mine Grunde for. Naar nu Lysdelene falde skraat paa 

 Overfladen, vil Glasset synes at udøve en tiltrækkende 

 Kraft paa dem og drage dem nedad, ganske som Jorden 

 gjorde ved Stenen, der blev kastet i en skraa Retning; 

 det er denne Maade, hvorpaa Newton forestillede sig, at 

 Lysdelene, naar de faldt skraat paa en Overflade bleve 

 dragne af fra deres Vei. Naar vi nu altsaa lade en Lys- 

 straale falde lodret paa en gjennemsigtig Overflade, vil 

 den gaae lige igjennem den uden Afvigelse enten til 

 høire eller venstre; men hvis den falder skraat paa 

 Overfladen, vil den, naar den er kommen nær ved denne, 

 umiddelbart førend den gaaer ind i Legemet, begynde at 

 blive bøiet lige i det Punkt, hvor den træder ind i Lege- 

 met. Her har jeg saaledes et Stykke Glas ab med to 

 parallele Sider; naar en Lysstraale cf træffer lodret paa 

 det, gaaer den, som jeg har sagt, lige igjennem det, 

 men naar den træffer det skraat, ef, vil den, naar den 

 kommer meget nær til Overfladen af Glasset, drages ind 



