201 



derimod forsyner man ofte Bygninger eller Skibe med 

 Lynafledere (opfandne af Franklin). Disse bestaae af en 

 Metalstang, som oventil løber ud i en fiin Spids, medens 

 den nederste Bnde er godt afledet; det Bedste er at dele 

 den i flere Grene, som føres ned i en Vandbeholdning, 

 der aldrig tørres, men i iMangel heraf maa den graves 

 saa dybt ned i Jorden, at den altid er omgiven af Fugtighed 

 eller andre Ledere, som f. Ex. udbrændte Kul. Naar en 

 electrisk Sky kommer Lynaflederen saa nær, at Fordelin- 

 gen begynder at virke, vil den modsatte Electricitet sam- 

 les i Spidsen og strømme ud af den; jo nærmere Skyen 

 kommer, desto raskere gaaer Fordehngen, og desto mere 

 svækkes altsaa Skyens Electricitet; selv om der ogsaa 

 skeer et Nedslag, vil det dog træffe Lynaflederen, som 

 er saa stærkt ladet med modsat Electricitet, og følge 

 denne uden at anrette Skade, forudsat at Ledningen er i 

 Orden. Er dette ikke Tilfældet, bliver Lynaflederen meget 

 farlig, selv om der ikke skeer noget Nedslag, thi den 

 frastødte Electricitet kan da ikke slippe bort, men maa 

 ophobes, indtil der fremkommer en Gnist, som endogsaa 

 kan blive dræbende for Mennesker. 



Man kan ikke bestemt angive, hvor langt Lynaflede- 

 ren er virksom, men i Almindelighed antager man, at 

 den beskytter indtil en Afstand, som er lig dens dobbelte 

 Høide. Den maa naturligviis rage op over den Bygning, 

 den skal beskytte, og ikke være fortynd; derimod er det 

 urigtigt at isolere den fra Bygningen; store Metalmasser, 

 som Blytage, bør endog omhyggelig sættes i Forbindelse 

 med den, da Fordelingen ellers kan blive saa stærk, at 

 Aflederen ikke kan beskytte mod Nedslag. 



At Fordampningen virkelig, saaledes som anført, er 

 den vigtigste Aarsag til Luftelectriciteten, bekræftes ogsaa 



