241 



Afarter?*) Viser Naturen os ikke selv her, hvor Grændsen 

 skal trækkes? Hunde af de meest forskjellige Afarter danne 



*) For at komme ud over denne Vanskelighed har en engelsk For- 

 fatter, Hr. Vansittart Neale, i et Foredrag i det zoologiske Selskab 

 i London opstillet en Modification af den D.ske Theori, hvorved 

 han har troet at kunne hæve enhver Vanskelighed, som denne 

 maatte frembyde. Han gaaer ud fra, at de af Mennesket dannede 

 Racer ingenlunde besidde den Fasthed, som de af Naturen d.'in- 

 nede Arter, men at de i Virkeligheden kun opretholdes saa længe 

 man ved prohibitive Forholdsregler kan holde dem ude fra hin- 

 anden, og falde tilbage til Slamformen saa snart man tillader fri 

 Krydsning iblandt dem. Han indrømmer fremdeles, at der ikke 

 kan anføres noget som helst Exempel paa, at »Livets Kamp« kan 

 forvandle Afarter til Arter. Denne Forvandling er imidlertid efter 

 hans Mening gaaet for sig gjentagne Gange, men altid ved en 

 Slags Indskriden af den bevidste Verdensstyrelse, der maa have 

 det i sin Magt paa denne Maade at komme Naturen til Hjælp. 

 Han tænker sig dette nærmest at gaae saaledes for sig, at Indi- 

 viderne af samme Afart efterhaanden opnaae den Evne at være 

 mere frugtbare indbyrdes end med Individer af de andre Afarter af 

 samme Art, og at der samtidig meddeles deres Instinkt en saadan 

 Retning, at Parringen fortrinsvis vil finde Sted indenfor Afarten. 

 Efterhaanden ville da gjennem en Række af Generationer, der dog 

 ikke behøver at være saa lang, som D. forudsætter, Afarterne have 

 udviklet sig til Arter, som ikke længere ere frugtbare indbyrdes. 

 Først paa denne Maade kommer der en last Plan i det hele 

 Skabelsesværk, der har sin Kilde i en høiere Tanke, og først paa 

 denne Maade bliver Kaa ringen i Naturen (»Typical Selection« 

 kalder han den, fordi der finder et Udvalg af nye Art-Typer Sted) 

 analog med den Kaaring af Avisindividerne, hvorigjennem Menne- 

 sket har frembragt sine Culturracer. At Naturens Værk, de ny- 

 dannede Arter, kunne faae Fasthed som saadanne, Culturracerne 

 derimod ikke, forklares deels deraf, at Naturen kan virke inden- 

 fra, Mennesket kun udenfra, deels ved at henvise til den alminde- 

 lige Lov, at Menneskets Værker ikke have den Varighed som Natu- 

 rens. Livets Kamp, som hos D. fremkalder det samme Resultat, 

 der hos Neale skyldes selve den høieste Verdensstyrelse, nemlig 

 at forvandle Afarterne til Arter, skal ifølge den sidstnævnte For- 

 fatter kun have Betydning ved at foroge Afsondringen og ved at 

 fjerne fra Skuepladsen de Mellemformer, der til en vis Tid endnu 

 maatte forbinde de nydannede Arter med hinanden. — Man vil 

 let see, at den bekjendte og saavel af N. som af D. anerkjendte 



