242 



med største Lethed et Afkom, der er lige saa frugtbart 

 som Afarterne selv, endog i fjerneste Led, men man for- 

 søge blot at frembringe det samme Resultat mellem LUv 

 og Ræv! D. vil vel svare os, at naar to Afarter under 

 stadig Divergens udvikle sig til to Arter, da indtræder 

 der et Punct, som ikke kan overskrides uden at Evnen 

 til at avle frugtbart Afkom gaaer tabt; men hvorfor, ville 

 vi da spørge, er dette Punkt ikke bleven overskredet hos 

 de under IMenneskets Indvirkning dannede Racer af Duer, 

 Hunde og andre Husdyr, der dog ofte have fjernet sig 

 saa vidunderlig langt fra deres Udgangspunkt? D. vil for- 

 klare Muldyrets Ufrugtbarhed derved, at to Organismer i 

 det ligesom ere blevne sammensmeltede til een, det be- 

 finder sig derfor lige saa unaturligt som et vildt Dyr i 

 Fangenskab, og under saadanne Omstændigheder gaaer 

 Frugtbarheden tabt. Men h\ori stikker det unaturlige 

 uden deri, at det er to Arter, hvis Organisation er 

 sammensmeltet til een, men dette unaturlige fattes, naar 

 to Afarter parre sig, selv om deres Organisation er nok 

 saa forskjellig som hine Arters. — Vor anden Hovedvanske- 

 lighed er den, at det hidtil ikke er lykkedes og efter D.s 

 Mening maaskee heller ikke nogensinde vil lykkes at frem- 

 stille blot et Brudstykke af det Arternes Stamtræ, som 

 D. tænker sig. Vi underskrive villigen det meste, hvad 



Kjendsgjerning, at Individer af forslijellige Racer netop danne et 

 frugtbart og stærkt Afkom, paa hvilket D.s Theori strander, her 

 kun overvindes ved direkte Indskriden af Skabermagten , et Slags 

 Mirakel, som D.s Theori har den Fortjeneste at holde udenfor 

 Naturens Virksomhed. Hr. N.s Theori synes derfor ikke at besidde 

 større Fortrin end D.s, med mindre det en Gang i Fremtiden skulde 

 kunne lykkes at sætte en bestemt organisk Naturlov istedenfor 

 den af ham antagne midlertidige Ophævelse af de sædvanlige 

 Naturlove. 



