243 



D. har anført*) om de geologiske Annalers Magerhed og 

 Ufuldstændighed, men paa nogle Steder i det mindste, 

 hvor Forsteninger forekomme i stor Mængde gjennem 

 mægtige Dannelser og aabenbart paa de Steder samt 

 under de Forhold, hvorunder de have levet, maatte det 

 dog vel være muligt i det mindste at paavise nogle Spor 

 af Arternes Omdannelsesproces. Saa længe dette ikke er 

 skeet, forekommer det os, at D.s skarpsindigt udtænkte 

 og genialt gjennemførte Theori ikke er traadt ud af 

 Hypolhesernes taagede Rige i Virkelighedens klare Lys. 

 Det er vel sandt, at D. selv stærkt har følt Vanskeligheden 

 i at forlige de her udviklede Forhold med hans Theori, 

 og at det for saa vidt ikke er noget af ham overseet 

 Forhold, som vi her have fremdraget, men han har troet 

 at kunne bringe Vægtskaalen til at synke til dens Fordeel 

 ved Hjælp af alle de Forhold , paa hvilke den kan passe, 

 og som den virkelig kan forklare. Efter \'or Anskuelse 

 ere de af os fremhævede Vanskeligheder derimod tunge 

 nok til i det mindste at holde Vægtskaalen svævende. Til- 

 fredsstiller D.s Theori os saaledes ikke aldeles, ville vi 

 dog gjerne slutte os til det af Bronn udtalte Haab, at 

 den dog maaskee kan indeholde en Sandheds Kjærne, 

 der en Gang i Fremtiden kan lede os paa Spor efter 

 Skabelsens Mysterier. 



*) Ogsaa Bronn, vistnok en af de competenteste Dommere i dette 

 Spørgsmaal, finder D.s Fremstilling af dette Forhold overdreven, 

 og Agassiz erklærer den ligefrem for aldeles falsk og paastaaer, 

 at Formationerne i det hele taget følge uden Afbrydelse efter 

 hinanden. Navnlig vil han aldeles ikke indrømme, at en geologisk 

 Dannelse betinges af en samtidig Sænkning. C. L. 



