277 



skildrer denne paa følgende \laade: »> Førend Skildpadden 

 nærmer sig Bredden, hvilkel den i Keglen kun gjør i en 

 stille Nat med klart Maaneskin , hæver den sit Hoved op 

 over Vandel, selv om den endnu er 40 — 60 Alen fra 

 IJanken, seer sig om med et uroligt Blik og undersøger 

 opmærksomt enhver Gjensland paa Strandbredden. Der- 

 som den ikke mærker noget, som kunde forstyrre den i 

 dens Planer, udstøder den en stærk Piben, rimeligvis for 

 derved at forskrække og forjage mulig tilstedeværende 

 Fjender; er der derimod mindste Tegn til Fare, dykker 

 den strax under og flygter langt bort. Rører Intet sig, 

 svømmer den sagte mod Land, kryber op med Hovedet 

 udstrakt saa langt Halsen kan række, og seer sig stille 

 omkring; har den saaledes forvisset sig om, at Udsigterne 

 ere gode, begynder den at arbeide paa sit Hul ved at 

 skuffe Sandet bort under sig med Bagfødderne, der ar- 

 beide skiftevis og benyttes som Skovle; i Løbet af 9 Mi- 

 nuter danner den paa denne Maade et omtrent en Alen 

 dybt Hul og lægger deri sine Æg, et efter et, i regel- 

 mæsige Lag, indtil 150 eller 200, i Løbet af 20 Minuter; 

 saa skuffes Sandet igjen hen over dem og det hele jevnes 

 saa fuldstændig, at de færreste Mennesker vilde blive 

 vaer, at der har været noget paa Færde paa dette Sted. 

 Er alt saaledes lykkelig tilendebragt, iler den skyndsomst 

 tilbage til Søen igjen. Saa længe den er i Færd med at 

 lægge, lader den sig ikke forstyrre, selv om man sætter 

 sig paa dens Byg ; i den Grad er den ude af Stand til at 

 afbryde sin Forretning, eller forekommer det den nød- 

 vendigt at afslutte den, det koste hvad det vil.» — Sol- 

 varmen bevirker nu Ægenes Udvikling i det opvarmede 

 Sand; de ere kugleformede, bløde, omgivne af en per- 

 gamentagtig Skal med et tyndt hvidt Kalklag; de største 



