294 



og gøer og hyler der af Hjertens Lyst; naar den saa har 

 lokket alle Egnens Krokodiler derhen, løber den hurtig 

 ned langs med Flodbredden og svømmer over et andet 

 Sted uden at være udsal for Efterstræbelser. IVIan sender 

 altsaa en Mand et Stykke ned ad Floden, og han efter- 

 ligner nu Hundens BjefTen eller Hylen; Krokodilerne gaae 

 efter Lyden og lade Vadestedet ligge ubevogtet. — IVlan 

 har opstillet den Formodning, at det, der lokker Kroko- 

 dilen, er Ligheden mellem Hundens Røst og dens egen 

 eller rettere dens Ungers; men det er kun for Hunnernes 

 Vedkommende sand Kjærlighed til Afkommet, der driver dem 

 afsted, hos Hannen er det den reneste Gridskhed, der 

 lærer den ikke at skaane sin egen Yngel. Hunnen ned- 

 graver sine talrige, hvide, haardskallede, aflange Æg i 

 Jorden, for at de der kunne udklækkes af Solen, besøger 

 Stedet af og til, og naar deres Ldviklingstid er omme, 

 røber den sin Ængstelighed for Udfaldet ved at komme 

 og gaae hyppigere, ved at spadsere rundt om Stedet, 

 kradse i de knuste Skaller og ved sin Hjæffen opmuntre 

 de spæde Unger til at kæmpe sig frem til Livet. Aldrig 

 saa snart har hun »med en Blanding af Frygt og Glæde« 

 seet den sidste af sit Afkom forlade sin knuste Vugge, 

 førend hun fører hele Ynglen bort fra Flodbredden, hvor 

 Ægene vare nedgravede, og længere ind i de sumpige 

 Damme eller den tælte Underskov i Nærheden for al und- 

 drage dem for Hannens altfor glubende KjæTlighed. Faa 

 denne Aarstid er hun, der ellers er temmelig frygtsom 

 og dorsk, vild, dristig, bidsk og farlig at møde, fuld af 

 Uro og Opmærksomhed for Ungerne, følger dem hvor de 

 gaae og bestræber sig for ved Piben og Grynten at holde 

 dem i de Damme, hvor Vandet er for lavt for den voxne 

 Han-Krokodil. Nogle Drenge fandt en Gang en Flok af 



