296 



ere spredte over et større Rum. Hvis Prismet ikke var, 

 erindre I, vilde Lysstraalerne have fortsat deres Vei efter 

 den rette Linie, men i dette brydes de, og de violette 

 Straaler bøies stærkere ud til Siden end de blaae, disse 

 igjen stærkere end de grønne o. s. v., og derfor siges de 

 violette Lysstraaler at være de meest brydbare, og de røde 

 de mindst brydbare. Afstanden mellem de yderste røde 

 og de yderste violette bestemme Farve- Adspredelsen, 

 og I saae, at den var større ved Prismet med Svovl- 

 kulstof end ved Glasprismet. Lader jeg de farvede Lys- 

 straaler, som ere komne ud af et Prisme, igjen brydes i 

 et andet, ville de vel spredes mere, men ikke opløses 

 yderligere eller adskilles paa ny i andre Farver, og jeg 

 kan, som I her see, saaledes faae det prismatiske Billede 

 udstrakt over hele Skjærmen. Nu vilde man ikke kunne 

 kalde nogen Deel af Papiret paa Skjærmen hvidt, men 

 det er blevet farvet af de Lysstraaler, som falde paa det, 

 og i Virkeligheden frembringes al Farve i Naturen paa 

 denne JVlaade, det er Lyset, der falder paa Legemet, som 

 farver dem, som jeg nu nærmere skal udvikle for Eder. 

 Vi have her et stærkt rødt Lys, og naar jeg lader det 

 falde paa en rød Gjenstand, f. Ex. disse kunstige Blomster, 

 som ere røde med grønne Blade, see I at de ere røde; 

 men de vare ogsaa røde, da det hvide Gaslys faldt paa 

 dem. Men hvorfor viser en Gjenstand, som belyses af 

 hvidt Lys, sig rød? Fordi det Stof, hvormed den er farvet, 

 det røde Farvestof, har den Egenskab, at det fuldstæn- 

 dig kan optage i sig, indsuge, kvæle de gule, grønne, 

 blaae og violette Lysstraaler, kort alle de andre undtagen 

 de røde, og det eneste Lys, det kan kaste tilbage, er 

 rødt. Hvis nu det, jeg her har sagt, er rigtigt, saa ville 

 disse Blomster, naar jeg flytter dem hen i Lys af en 



