349 



ligesom en Sav; naar den pludselig vender sig om og 

 slaaer om sig med Halen, skal den dermed kunne ramme 

 sin Fjende saa haardt, at Kjødet bogstavelig raspes fra 

 Knoglerne, og Beboerne ere derfor en Deel bange for 

 den. — Om den paa St. Lucie levende Art (Iguana rhino- 

 lopha?) beretter Lieut. Tyl er, at den opnaaer en Længde af 

 indtil 3 Alen, hvoraf dog Halen er henved de 2; man seer 

 ikke meget til den uden fra Februar til April, da den for- 

 lader sine Skjulesteder for at lægge Æg paa sandede Steder, 

 f. Ex. ved Søkysten. Ægene efterstræbes meget af Rotter, 

 Myrer og Fugle. Den er ikke bange for at gaae 

 ud i Vandet, naar det ikke er for koldt; naar den 

 svømmer, bruger den blot Halen og holder sine 4 Been 

 tæt ind til Kroppen; den dykker med megen Lethed og 

 kan blive temmelig længe under Vand. Denne Iagttagelse 

 er af Interesse med Hensyn til den paa Galapagos Øerne 

 levende Havleguan*), hos hvilken denne Retning er 

 videre udviklet, idet den viser, at det ikke er saa unaturhgt 

 at finde et Vanddyr i Leguanfamilien, som man maaskee 

 ellers kunde synes. Man jager dem med Hunde, der ere 

 særhg afrettede dertil; uden dem vilde man slet ikke kunne 

 fange disse grønne Skovdyr i Træerne; paa Jorden tager 

 Hunden dem, af Træerne ryster man dem ned, eller man 

 saver Grenen af. Foruden de farlige Slag, som de bibringe 

 med deres Hale, bide og kradse de som rasende, og man 

 kan kun faae dem til at give slip ved at byde dem en 

 anden mere tillokkende Gjenstand at bide i. Hannernes 

 Kjød ansees for en stor Delikatesse, f. Ex. tillavet som 

 Frikasee. — Ikke mindre Tapperhed udvises af den cu- 

 banske Jordleguan (Holotropis microlophu), som engelske 



*) See dette Tidsskrift 2den Række 4de Bind p. 341. 



