368 



og gaae aldeles i Et, og hvis smaabitte Øine ere skjulte 

 under Hovedets Hudskjolde ; deres Beklædning bestaaer 

 i smaae, firkantede Skjæl, der ere ordnede i Ringe, 

 og ligner saaledes hverken Slangernes eller Øglernes; de 

 ere aabenbart berøvede Synssandsen og kun skikkede til 

 at rode sig frem i Jorden eller hen ad dennes Overflade 

 paa Regnormenes Vis. Menig Mand opfatter dem natur- 

 ligvis som Slanger og sammenfatter dem og de med dem 

 analoge »Ormslanger« (Typhlops) under Benævnelsen 

 tttvehovede Slanger«, idet de forsikkre, at den har Hoved i 

 begge Ender og bevæger sig lige let frem og tilbage. 

 Den paa vore vestindiske Øer forekommende Art træffes 

 især paa Sukkermarkerne under de paa Marken efterladte 

 Blade; andre Steder har man truffet dem »under Barken 

 paa omhuggede Stammer, i Træstubbe, i Dynger af løs 

 Muldjord og gammel Gjodsel«; den anseelige hvide Orm- 

 øgle (A. alba) i Brasilien er ligesom Ormpadderne en 

 fast Beboer af de store underjordiske Myreboer. 



Ved deres Lighed med Ormslangerne føre Orm- 

 øglerne os let over til den femte og sidste Hoved- 

 afdeling af Krybdyrklassen' Slangerne. Ormslangerne 

 ere smaae, glatte, glindsende, ormdannede Slanger, hvis 

 tynde Forkrop gaaer i Et med det overordenlig lille 

 Hoved og den lidt tykkere Bagkrop, og hvis Hale er re- 

 duceret til en krumbøiet Spids; Skjællene, der beklæde 

 det hele Legeme ensformigt — de brede Bugskinner, som 

 vi ellers finde hos Slangerne , mangle nemlig — ligne 

 Snogeøglernes; Øinene ere enten fuldstændig skjulte un- 

 der Huden eller (især hos Ungerne) netop synlige gjennem 

 denne; at de ere blinde, derom overbeviser man sig let, 

 naar man har dem levende; stikker man en eller anden 



