383 



Med Undtagelse af den nys nævnte Giftslange paa to 

 af de sydlige Antiller og, om man vil, Krokodilerne, er 

 der ingen af de vestindiske Krybdyr, som fortjener den 

 Afsky og Rædsel, som man i Almindelighed, mindst dog 

 i Vestindien, værdiger disse Dyr; der er man fornuftigere, 

 man agter dem for den Nytte, de gjere ved at fortære 

 Insekter i Mark, Have og Hus, og man ynder dem ofte 

 ligefrem paa Grund af deres vakre Farver, livlige Væsen 

 og smukke Bevægelser. »Glandsen af de livlige, som 

 Guld og Ædelstene funklende Farver, der gjennemløbe 

 alle Regnbuens Nuancer med samme Hurtighed som hos 

 Kamæleonen, udhæver paa en smuk og behagelig Maade 

 de Planters mørkegrønne Farver, mellem hvilke de leve, 

 og Øiet finder Behag i at forfølge deres muntre Leg, 

 Finheden og Behændigheden i deres Bevægelser, som de 

 lægge for Dagen, naar de jage efter hinanden.« — Vi 

 have seet, at de større Øgler og Slanger kunne afgive 

 eller i al Fald tidligere have afgivet en Føde, der ikke var 

 at foragte, hvor større Vildt saa godt som ganske mangler*); 

 og Skildpaddernes fleersidige Anvendehghed for Mennesket 

 anviser dem en temmelig høi Plads blandt de nyttige Dyr. 



Der kunde endnu opkastes det Spørgsmaal, om de 

 vestindiske Krybdyr have en Dvaletid i den tørre Tid 

 ligesom de nordiske om Vintren. Det berettes tildeels 

 at være saa: »i den koldere Aarstid, fra October til 

 Februar, da Middeltemperaturen kun er 22—24° C, da 

 der hersker en skarp Nordenvind og en for Mennesket pinlig 

 Tørke, da de fleste Planters Væxtliv standser og Insekterne 

 forsvinde, trække Slangerne og Padderne (men ikke Kro- 



*) Den oprindelig vilde Pattedyrverden er i Vestindien indskrænket til 

 nogle Smaagnavere og Flagermus samt en enkelt Pungrotte-Art. 



