17 



beroer ikke paa en saadan bevarende Egenskab hos Giften, 

 men netop derpaa, at kun de animale Functioner stand- 

 ses, medens de vegetative, skjøndt langsomt, gaa deres 

 Gang. Iagttager man en paralyseret Larve, da seer man, 

 at den fordøier den Næring, som den alt havde optagen 

 før den blev stukken , samt at den skiller sig ved sine 

 Excrementer; men derimod er den sat ud af Stand til 

 at optage nogen ny, og naar den endelig døer, da skeer 

 dette ikke saa meget paa Grund af Giftens Virkning, der 

 snarere forlænger dens Liv, idet den forhaler de vege- 

 tative Functioner, som paa Mangel af Evne til at optage 

 Føde i sig; med andre Ord, den døer en langsomt dræ- 

 bende Hungersdød. 



De her skildrede Forhold ere af yderste Vigtighed 

 for den kommende Yngel. Moderen slæber Byttet ind i 

 den Celle, der paa eengang bliver dettes Gravkammer og 

 den udkrøbne Hvepselarves Vugge, og efterat have lagt 

 det tilrette der, klæber den et Æg paa Byttet, nær det 

 stukne Sted; derpaa lukkes Indgangen til Cellen og den 

 levende Begravne overgives til sin Skjæbne. Faa Dage 

 derefter kryber Hvepselarven ud af Ægget; den er blind, 

 fodløs, blød, kort sagt, den hjælpeløseste Skabning af 

 Verden, og et eneste Bid af det indlagte Byttes Kjæber, 

 en eneste Krumning af dettes Legeme, der overgaaer den 

 tusinde Gange i Størrelse, vilde være nok til at knuse den. 

 Men den er lammet for bestandig; hjælpeløs og fortabt 

 maa den blive liggende i sin Gravhvælving, medens 

 Hvepselarven gjennemborer dens Hud og langsomt, men 

 sikkert, suger hver Blodsdraabe ud af den. Af og til seer 

 man paa en svag, convulsivisk Zittren, at den lider; men 

 den frygtelige Vampyr, der har fæstet sig paa den, for- 

 lader den ikke et Øieblik; først naar al Næring er udsuget, 



2 



