21 



tabte det lille, i Hullet siddende Træstykke, af Syne. Den 

 begyndte nu paa Ny at lede og bragte endelig et Stykke 

 af en tørvelignende Masse, som den lagde ovenpaa den 

 lille, i Hullet siddende Bjælke. Derpaa fløi den atter bort; 

 men vendte ikke saa hurtigt tilbage som før. Mine Forret- 

 ninger kaldte mig andetsteds hen, og jeg paalagde derfor 

 Gartneren af og til at see til Reden. Da jeg vendte 

 tilbage Kl. 3 om Eftermiddagen, berettede han mig, at 

 Alt var blevet ved det Gamle , indtil for omtrent en halv 

 Time siden; da havde han truffet Hvepsen beskjæftiget 

 med at sammenslæbe smaa Jord- og Træstykker for gan- 

 ske at tilstoppe Hullet, og tilsidst, ved Hjælp af Benene, 

 at dække det Hele med Sand, for at gjøre det ligt med 

 den øvrige Jordbund. Jeg havde virkelig heller ikke kjendt 

 Stedet igjen, hvis jeg ikke med et Tegn havde mærket 

 det i Forveien. Hvorfor Hvepsen i min Nærværelse blot 

 stoppede Aabningen med et Træstykke, og hvad der er 

 foregaaet i min Fraværelse, kan jeg let tænke mig. Hiint 

 lille Dække skulde blot hindre Hullet fra at falde sammen, 

 indtil et passende Bytte var bleven fundet; dette blev til- 

 ligemed Ægget nedgravet, da Gartneren noget før Kl. 3 

 fandt den beskjæftiget. Jeg lod forsætlig Reden forblive 

 uforstyrret for senere at finde den voxne og indspundne 

 Larve. Imidlertid hændte der mig paa en Excursion med 

 mine Tilhørere en lille Scene, der kom som kaldet til at 

 udfylde det Manglende ved mine tidligere Iagttagelser. 

 Vi vare netop ifærd med at undersøge en Leergrav, da 

 der paa Randen af denne kom en Ammophila tilsyne, som 

 slæbte en stor grøn Sommerfuglelarve. Efterat den nogle 

 Gange havde ladet den falde, smuttede den ind i et lille 

 Hul paa Leervæggen, og greb da , efterat den igjen bag- 

 lænds var kommen tilbage, Larven, som den atter bag- 



