53 



nordlige og mellemste Rusland og gjennem hele Sibirien, 

 men ogsaa paa Alperne (fra 2000'— 4-5000'), er der den 

 østerrigske Fyr (P. Laricio v. austriaca), der paa Grund af 

 de unge Grenes sorte Farve i dens Hjem bærer Navn af 

 »Schwartzfohre« og udmærker sig ved en meget kraftig 

 Væxt og en smuk tæt mørk Krone. Denne Art erstattes 

 i den sydvestlige Deel af Europa af den smukke lyse- 

 grønne Kystfyr, (P. Pinaster), der navnlig beklæder store 

 Flyvesandsstrækninger (»les landes«) paa Frankrigs Vest- 

 kyst*); medens den fra vore Haver og Skove velbekjendte 

 amerikanske Fyr (Weymouths F., P. Strobus) i den nord- 

 lige Deel af de Forenede Stater ( navnlig mellem 43 ° og 

 50°) spiller samme Rolle som P. sylvestris i Nordeuropa. 

 Ved et Tværsnit gjennem en frisk Fyrrestamme vil man 

 see at Terpentinen især udflyder af Splinten. Fyrrene 

 mangle imidlertid ikke Terpentingange i Barken, hvor de 

 danne en regelmæssig Kreds i den grønne Bark, men 

 den virksomme Bark bliver navnlig hos den almindelige 

 Fyr snart til en død Korkbark, hvorved Terpentin- 

 afsondringen ophører. Man vilde derfor hos Fyrrearterne 

 kun ved at afskjære de unge Grene kunne faae den i 

 Barken dannede Terpentin ; men da man herved let vilde 

 ødelægge mange Træer, bringes denne Methode neppe i 

 Anvendelse uden ved Indsamlingen af den saakaldte 

 ungarske Terpentin, som faaes af Dværgfyrren (P. Pumilio), 

 der især voxer i stor Mængde i Fiarpatherne , hvor den i 

 en Høide af 4000—6000' danner et eget Skovbælte uden 

 Indblanding af andre Træer. Hos den almindelige Fyr 

 holder Barken sig kun glat i de første 5 — 6 Aar, hvor- 

 paa den indtil det 8— 10de Aar falder af i tynde Skjæl og 



") Begge Arter trives meget godt i Danmark. 



