54 



gaaer efter denne Tid over til at danne en tykskjællet 

 Korkbark, som endog indeholder de yderste Bastlag. Hos 

 Weymouths- Fyrren derimod vedbliver Ydrekorken at voxe 

 i 12 — 20 Aar, saa at Barken ligesaa længe har en glat og 

 glindsende Overflade. Fyrrearterne have foruden de hori- 

 zontale Terpentingange i de store Marvstraaler ogsaa 

 uregelmæssig spredte Gange i Vedet, navnlig i den yderste 

 og mellemste Deel af hver Aarring. De ere større end 

 de horizontale og især meget store og talrige hos den 

 østerrigske Fyr, saa at man ogsaa hos denne Art ved et 

 Tværsnit gjennem en frisk Stamme seer en Mængde 

 Terpentin udflyde af dem. I Overeensstemmelse med den 

 fremherskende Udvikling af Terpentingangene i Splinten 

 staaer den Maade , hvorpaa man forskaffer sig Terpentin 

 af de forskjellige Fyrrearter, saaledes i Nordamerika af 

 Weymouths-Fyrren, i Østerrig af P. Laricio v. austriaca og 

 i det vestlige Frankrig — den saakaldte Bordeaux-Terpentin 

 — af P. Pinaster. Den bestaaer nemlig væsentlig deri, 

 at man hugger et, henved tre Tommer dybt. Hul i Stam- 

 men og derpaa søger at vedligeholde Udflydningen ved 

 jævnlig at bortskjære en tynd Skive af den øverste Saar- 

 flade. Terpentinen flyder nu fra de saaledes gjennem- 

 skaarne lodrette Gange ned i Hullet og bliver efter- 

 haanden opsamlet. 



Der staaer endelig tilbage at omtale Lærken, der 

 baade i ydre Form og indre Bygning er meget for- 

 skjellig fra alle andre Naaletræer. Vi finde hos Lærken 

 ikke længere den regelmæssige Forgrening, som ehers i 

 saa høi Grad udmærker disse Træer; Stammen er for- 

 holdsvis tynd og ikke meget lige, og Kronen, der 

 hos de ældre Træer først begynder i en Høide af 



