74 



pragt, og Billedstormerne skaanede ikke de malede Ruder. 

 Katholicismen begyndte nu tillige i Bygningskonsten at 

 hylde den antike Renaissance, hvorved Gothikens store 

 Vinduesaabninger indskrænkedes. Alt dette gjorde , at 

 Konsten sank hurtigere, end den var steget, og midt i 

 17de Aarh. erklærede selv en Glasmaler, at den var at 

 betragte som tabt. Det er neppe muligt at forstaae denne 

 pludselige Dalen fra en saadan Høide, naar man ikke 

 tager den Omstændighed med i Betragtning, at Mestrene 

 holdt deres møisommeligt erhvervede Haandgreb hemme- 

 lige, og at saaledes ved en Konstners Død en rig Skat 

 af Erfaring kunde gaae til Grunde. Factisk er det, at 

 man i den første Halvdeel af det 17de Aarh. næppe kunde 

 fremstille et dybt og reent gjennemfarvet Glas, og at det 

 rød-hvide Dobbeltglas ikke mere kunde bringes tilveie. 

 Efter mangfoldige mislykkede Forsøg opfandt man endelig 

 et nyt rødt Glas, men her var det ikke Kobber, men 

 Guld, der afgav Farvemidlet. Dette var det saakaldte 

 »Cassius's Guldpurpur ". Erfaringer med Hensyn til Guldets 

 rødfarvende Evne vare temmelig udbredte , men først en 

 hamborgsk Læge, Andr. Cassius, fremstillede Guldpurpuret 

 (c. 1650), en Forbindelse, hvis Sammensætning ikke er 

 nøie bekjendt (den indeholder Guld, Tin og Vand), men 

 som fremstilles ved at fælde en Blanding af Tinfor- og 

 Tintvechlor med Guldopløsning. Af Neris Angivelser 

 (som stadfæstes af nyere Chemikere) fremgaaer forøvrigt, 

 at en inddampet Guldopløsning uden Tinsalt ogsaa kan 

 benyttes til Fremstillingen af Rubinglas. Den bekjendte 

 tydske Chemiker Kunckel, tilberedte overordenlig meget 

 Rubinglas, om ved Hjælp af Guldpurpur eller en anden Guld- 

 forbindelse vides ikke, men han opfandt selv Konsten (c. 

 1679) uafhængig af Cassius. Blandt andet overgav Friedrich 



