76 



i Glasmaleriets bedste Tid saa omhyggelig skjulte i 

 Skygger og Omrids, hyppigt paa en lidet tiltalende Maade 

 kom til at gaae igjennem de klareste Lyspartier. Disse 

 Malere stræbte fremdeles at efterligne Oliemaleriet og an- 

 vendte i denne Hensigt matte og stygge Farvetoner, og 

 Glasmalerierne, som netop skulde virke ved deres gjennem- 

 sigtige Farverigdom, tillode nu næppe mere Sollyset at falde 

 igjennem. I Frankrig skulde man troe at Revolutionen, 

 under hvilken der jo endog fremkom Forslag til at nedbryde 

 Kirketaarnene, fordi de saae saa aristokratiske ud, ikke 

 vilde have skaanet Frankrigs skjønne Glasmalerier. Dette 

 blev dog Tilfældet, og det skyldes Antoine Lenoir (-]- 1833). 

 Han foreslog Bailly at oprette et Nationalmuseum for 

 Frankrigs Konstskatte , bereiste selv Landet, reddede ofte 

 med egen Livsfare Konstværkerne og blev saaledes Stifter 

 af det berømte Museum i Gaden des petits Auguslins, 

 hvori de mange udmærkede Glasmalerier indtog en frem- 

 ragende Plads. Senere (1816) blev Alt gjengivet de tid- 

 ligere Eiere. 



Naar nu Glasmaleriet i sin sidste Periode, i vort 

 Aarhundrede, har hævet sig til en saadan Høide, at det 

 fuldkomment kan maale sig med det 15de og 16de Aar- 

 hundredes bedste Frembringelser, da skyldes dette væsenlig 

 een Mand, Mich. Sigism. Frank (f. 1770) fra Niirnberg. 

 Oprindelig Porcellainsmaler helligede han sig omtrent fra 

 Aaret 1800 udelukkende til Glasmaleriet. Hans an- 

 strengende Studier, hans utallige, kostbare Forsøg i denne 

 Retning truede med at tilintetgjøre hans Sundhed og 

 Formue. Dog lykkedes det ham endelig 1804 ved nogle, 

 vel endnu temmelig ufuldkomne Arbeider at godtgjøre 

 Muhgheden af igjen at kalde den skjønne Konst tillive. 

 Nogle Vaabenmalerier, han udførte, gav ham allerede et 



