82 



af en lille Ærts Størrelse, som øiensynligen maatte liave 

 behøvet omtrent den angivne Tid til deres successive 

 Udvikling. — Æggene have en bleg brunrød Farve, ere 

 4j^^ Tomme lange og 2y% Tomme brede; naar de ere 

 ganske friske ere de en særdeles behagelig Spise, ligesaa 

 velsmagende som Hønseæg men meget federe, og Ind- 

 byggerne komme fra en Omkreds af mere end 50 Miil 

 for at lede dem op. Efterat Æggene engang ere skjulte 

 i Sandet, bryde Forældrene sig ikke mere om dem, og 

 saasnart Kyllingerne ere udklækkede, arbeide de sig selv 

 op gjennem Sandet og løbe afsted til Skoven. Betænker 

 man den lange Vei, som Fuglene have til Stranden, og 

 den Omsorg, de vise for at anbringe Æggene paa rette 

 Sted, kunde det maaskee synes forunderligt, at de senere 

 slet ikke skulde bekymre sig om dem. Imidlertid er det 

 vist nok, at de hverken vaage over dem eller kunne gjøre 

 det. Den Omstændighed at flere Høner lægge i samme 

 Hul, den ene efter den anden, maa gjøre det umuligt for 

 hver især at kjende sine Æg, og de gamle Fugle kunne 

 kun skaffe sig deres Føde ved bestandig at streife vidt 

 omkring, saa at naar alle de Male o er, der i Æg- 

 lægningstiden komme ned til denne Strandbred (efter Si- 

 gende mange Hundreder eller endog Tusinder) vare nødte 

 til at forblive der i Nærheden, maatte den større Deel af 

 dem døe af Sult.« 



»Grunden, hvorfor Maleoen graver Huller i Jorden 

 til sine Æg, og ikke som dens Beslægtede Talegallaen og 

 Megapodierne opkaste store Dynger af Jord og Gruus for 

 deri at nedgrave Æggene, kan sikkert søges i Bygningen 

 af dens Fødder. Disse ere nemlig forholdsviis ikke nær 

 saa kraftige som hines, og Kløerne er korte og lige 

 istedetfor lange og buede. Da Tæerne imidlertid ved 

 Roden ere forenede med en kort Bindehud, er den hele 



