109 



med mindre den tilfældigvis begraves saa dybt i Dyndet, 

 at Indvirkningen derved holdes ude. Denne ødelæggende 

 Virksomhed besørges i al Stilhed af nogle smaae Spongier 

 eller Søsvampe — Navnefæller altsaa , men ikke 

 Slægtninge af de Organismer, der saa hurtig destruere de 

 døde Plantedele i vore Skove og saaledes lette den hurtige 

 Omsætning af de organiske Stoffer, som er en nødvendig 

 Betingelse for et frodigt organisk Liv. De leve indeni 

 Skallerne og udbrede deres med Kiselnaale spækkede Væv 

 i alle Retninger i disses Indre, men bryde tillige frem til 

 Overfladen paa mange Punkter for der at anbringe de 

 Porer, der ere nødvendige til at vedligeholde de for 

 Svampdyrene charakteristiske Vandstrømninger gjennem 

 deres Væv. Resultatet heraf er, at Skallen gjennemædes 

 og udhules indvendig fra, og al den gjennembrydes af 

 talrige Huller, saa skarpe og saa regelmæssigt ordnede, 

 som vare de anbragte med et Instrument. Disse »orm- 

 stukne«*) Skaller forvittre naturligvis overmaade let, og 

 naar dertil kommer den ved Vandets Bevægelse bevirkede 

 Sønderslagning af de skjørnede Skaller, bhver det fuld- 

 kommen forklarligt, at man ved Siden af levende Snegle 

 og Muslinger og ved Siden af friske Skaller af de samme 

 Arter træffer døde Skaller i alle mulige Grader af Skjørhed 

 og Sønderbrydning**). Paa visse Steder træffer man 

 forholdsvis kun faae af de levende og friske Skaller, men 



•) I enkelte af disse »ormegnaveded Skaller finder man, naar man 

 sønderbryder dem, en lille grøn Annelide (Dodeeaceria concharum). 

 Jeg antager, at den kun benytter de af Svampene efterladte 

 Huller, og ikke danner dem selv. 

 **) Den her beskrevne Virksomhed udfolde Cl ione- Svampene ikke 

 alene i vore Vande, men ogsaa i Tropehavene, og i Fortidens 

 Have var det samme Tilfældet, hvilket man f. Ex seer paa de 

 store Østers (Gryphæai-Skaller i Faxø-Kalken. 



