138 



iMorgenen lig. Om Bjergenes Sider dannede endnu Natte- 

 taagen disse lette, bølgende Striber, der ere saa charak- 

 teristiske for Morgentimerne i Alperne; mod Vest skinnede 

 de høieste Fjeldtoppe med et prægtigt, rosenfarvet Skjær, 

 men Dalen hvilede endnu fuldkomment i Skygge og Duggen 

 glimrede i Græsset og paa de mørke Naaletræer. Naturen 

 bar det stille, høitidelige Præg, der er saa charakteristisk 

 for Landskabet i Alperne, og turde jeg end ikke gjøre 

 Regning paa en smuk Dag, saa kunde dog denne min 

 sidste Fjeldvandring, inden jeg atter maatte vende mine 

 Skridt mod Hjemmet, idetmindste glæde sig ved en smuk 

 Begyndelse.« 



»Efter at have marscheret en lille halv Time bøiede 

 jeg af til høire og betraadte den snevre Bergbachthal. 

 I sin Munding er den saa smal, at den kun giver Plads 

 til Stien og den buldrende Elv, der besværligt baner sig 

 Vei mellem talløse Fjeldblokke , men længere oppe for- 

 andrer den sin Form og danner gjentagne Gange betyde- 

 ligere Udvidelser. Om Cultur er der næsten ikke Tale, 

 men Dalen har paa flere Steder gode Græsgange og i sin 

 nedre Deel en temmehg kraftig Skovvæxt. Lærk og Rød- 

 gran spille her som sædvanUgt Hovedrollen, men Grønæl 

 og Graaæl (A. viridis og incana). Birk og Berberisbuske 

 danne overalt en væsentlig Bestanddeel af Skoven, og paa 

 de fugtige Fjeldsider trives en rig Mangfoldighed af 

 Mosser og fiintløvede Bregnearter. Veien stiger jevnt, 

 Dalen udvider sig og indsnevrer sig alter, jeg bøiede om en 

 Pynt — og foran mig laa »Alpe in er« med sin hvide Ryg, 

 hvis blændende Sneemasser bogstaveligt lyste i det klare 

 Solskin. Skoven bliver tyndere og tyndere, tilsidst for- 

 svinder den ganske, og den stærke Forvittring af Gneisen, 

 der overhovedet udmærker Dalen, bhver ved Vegetationens 



Å 



