139 



Forsvinden baade kraftigere og lettere bemærkelig. De 

 nøgne Fjeldsider ere som overøste med svære Fjeldblokke, 

 der ofte i lange Strømme strække sig fra Ryggen ud over 

 Dalen, og Landskabet antager dette vilde, melancholske 

 Præg, der er saa eiendommeligt for mange Egne i Tyroler- 

 alperne og hyppigt virker saa underligt forstemmende paa 

 Vandringsmanden, især naar han er alene. Men midt 

 paa denne Skueplads for Død og Ødelæggelse udbreder 

 Dalbunden sig som en frodig Eng, og nogle faa brune 

 Sennhytter, der forenes under Navn af Oberiss, danne 

 baade velkomne Hvilepunkter for Øiet og vidne tillige om, 

 at man her ikke har ladet Stedets naturlige Rigdom ube- 

 nyttet. Træt og hungrig traadte jeg ind under en af 

 Hytternes gjæstevenlige Bjælketag for der at nyde nogle 

 Øieblikkes Hvile , men Hvilen maatte ogsaa kun være kort, 

 dersom jeg vilde naae mit Maal i rette Tid, thi det var 

 allerede over Middag og Himlens skyfulde Udseende be- 

 budede en snarlig Forandring i Veirets Charakteer.« 



»Snart var da Føreren færdig og det gik altsaa videre. 

 En stiv Time klattrede vi opad mellem P'jeldblokke, Ene- 

 bær, Hedelyng og Alperoser, indtil endelig en iiskold Blæst 

 susede hen over os, og Gletscheren dukkede frem i hele 

 sin storartede, men uhyggelige Pragt. Det var en snee- 

 dækket, jevnt stigende Slette, i hvis knudrede Overflade 

 den blaagrønne lis hist og her skinnede frem, men sorte, 

 halvt opløste Gneisfjelde ragede truende op over Sneen 

 og gjenkaldle mig Billedet af de hensmuldrende Kors 

 paa en forfalden, vinterlig Kirkegaard. Alt var saa koldt, 

 saa livløst og øde, men Himlen, der længe havde truet, 

 aabnede nu sine Sluser og bragte Bevægelse om end ikke 

 Liv i denne stille, overjordiske Udørk. Sneen fygede hen 

 over Gletscheren, medens Føreren og jeg søgte Ly mod 



