147 



Fra denne almindelige Charakteristik af Gletscher- 

 landskabets Udseende vende vi os nu til en speciellere 

 Betragtning af dets enkelte Dele, og da først og fremmest 

 til en Undersøgelse af selve lismassens Beskaffenhed. 

 Som ovenfor antydet er den ikke glat og Udsigten til at 

 falde er derfor ikke stor; tvertimod er den knudret og 

 ru, og ikke sjeldent, navnlig hvor Grunden har stærkere 

 Fald, er Overfladen ligesom opløst i et System af raa, 

 kegleformede Spidser. Disse eiendommelige Overflade- 

 forhold skyldes for største Delen atmosphæriske Virk- 

 ninger. I Sommertiden, naar Solen om Formiddagen 

 skinner paa Gletscheren og varme Luftstrømme fra de 

 lavere Regioner eller fra de begrændsende nøgne Fjeld- 

 masser nu og da stryge hen over den, saa tøer Isen i 

 Overfladen, men ikke i lige Grad overalt. Locale For- 

 skjelligheder i dens Structur saavelsom ogsaa den ulige 

 Kraft, hvormed Sol og Luft virke paa de enkelte Steder 

 af Gletscheren, ville naturligviis foranledige, at Isen ikke 

 opløses lige rask allevegne; talrige Smaabække risle i 

 forskjellige Retninger hen over den gjennem Kanaler, 

 som de selv have bidraget til at frembringe, og danne 

 ofte prægtige Vandfald, naar de kaste sig ned i de dybe, 

 blaa Kløfter, der saa hyppigt stræbe at afbryde Glet- 

 scherens Sammenhæng. Paa denne Maade bliver Isen 

 ujevn, og da Opløsningen foregaaer desto raskere, jo 

 længere den naaer ned under Sneegrændsen, saa vil 

 man i det Hele taget finde , at den lavere beliggende 

 Gletscher har en mindre plan Overflade end den høiere. 

 Den Hurtighed, hvormed Isen i den varme Sommertid 

 tøer og fordamper er iøvrigt paafaldende stor og kan be- 

 stemmes ved directe Forsøg. Man borer et flere Alen 

 dybt Hul i Isen og stikker en Stok af tilsvarende Længde 



