157 ' 



er raskere, hvor Dalbunden har et stærkere Fald, end hvor 

 den skraaner mere jevnt hen under Isen, og skjøndt den 

 fortsættes uafbrudt hele Aaret rundt, er den dog livligst i 

 Foraarstiden, naar ogsaa Bjergvandene paa Grund af 

 Sneens Smeltning bruse afsted med en ellers uvant Fart. 

 Analogien er forsaavidt fuldstændig, men Hurtigheden er 

 meget forskjellig, thi medens vi strax iagttage Bevægelsen 

 selv i den langsomst flydende Strøm, saa skal der spe- 

 cielle Undersøgelser til at paavise dens Tilstedeværelse 

 hos Gletscheren , og det er sikkert de færreste Tilfælde, 

 hvor dens aarlige Middelhastighed beløber sig til 500'. 

 Bevægelsens Natur er saaledes klar, og vi indsee ogsaa 

 dens Mulighed ifølge de tidligere meddeelte Oplysninger 

 om Gletscherisens Bygning; det staaer nu tilbage deels 

 at forklare denne, deels at angive Grunden til, at Glet- 

 scheren overhovedet bevæger sig, — men for at løse 

 disse Spørgsmaal maae vi nu forlade Gletscherens nedre 

 Regioner og betræde dens øverste, bækkenformigt udvidede 

 Deel, der omsluttes af Alpernes høieste med evig Snee 

 dækkede Fjelde. 



Naar man fra Gletscherens lavere Egne under en 

 møisommelig, ofte farefuld Vandring efterhaanden kæmper 

 sig op til dens øvre Bækken, der af Alpeboerne sædvanhg 

 benævnes »der Gletscher firn«, — saa iagttager man 

 successivt en Forandring i Isens Beskaffenhed. Den faste 

 Grund bliver løsere og løsere, indtil man tilsidst vader i 

 en kornet Snee til høit op paa Benene , og de dybe Af- 

 grunde blive efterhaanden sjeldnere, idet de tillige om- 

 bytte deres azurblaa Farve med en mørk seladongrøn. 

 De talløse Ujevnheder i Overfladen, som vi tidligere have 

 lært at kjende, udslettes mere og mere i den løse Snee, 

 idet vi nærme os Gletscherens øverste Ende, og de lange 



