158 



Morænevolde , der spillede en saa fremragende Rolle i 

 de lavere Regioners Physiognomi , standse ved Grændsen 

 af det øvre Rækken , hvor den svage Grund ikke længere 

 er i Stand til at bære dem. liskold suser Vinden hen 

 over den øde Sneemark og medfører undertiden en Regn 

 af fine lisnaale fra de hvidklædte (iiganter, der omgive 

 den, men ingen Lyd naaer Vandrerens Øre, og intet le- 

 vende Væsen møder hans Rlik, thi selv Murmeldyret og 

 den hurtige Gemse skye at betræde dette Vinterens evige 

 Hjem. Som Livet svinder døer ogsaa Farven bort, thi 

 Himmelhvælvingens sorteblaa Dyb danner den eneste, kun 

 lidet opmuntrende Modsætning til det blændende Sneelys; 

 men hvor øde der end seer ud paa dette Sted , saa er 

 Naturen heroppe dog i en evig Virksomhed, thi er det 

 berettiget at kalde Gletscheren en langsomt flydende lis- 

 strøm, saa er det ligesaa berettiget at betragte dette 

 store Sneereservoire som Gletscherens Kilde. 



Det øvre Gletscherbækken, hvis almindelige Charak- 

 teer vi her have lært at kjende, bestaaer altsaa ikke af 

 lis, men af en løs, kornet Snee, hvis enkelte Smaalegemer 

 nærmest maae sammenlignes med den særegne Form af 

 Bagel, der af Tydskerne benævnes »Graupeln*-. Som 

 tidUgere antydet er Sneen regelmæssigt lagdeelt, og da 

 Vinden i Sommertiden altid fører fine Støvpartikler op 

 over Gletscheren, saa ere Lagene, der jo svare til Snee- 

 faldets aarlige Periodicitet, i Reglen adskilte fra hinanden 

 ved tynde Støvhinder. Aar for Aar dynge Sneemasserne 

 sig saaledes ovenpaa hinanden, og da denne Deel af 

 Gletscheren altid maa antages at ligge ovenfor Snee- 

 grændsen, saa tøer den ikke om Sommeren, men Sneen 

 fra det sidste Aar bliver rolig liggende og dækkes snart 

 af den, der falder i det næste. Paa denne Maade har 



