264 



ja den hele Verdens Centrum og senere , da dette blev 

 umuliggjort ved Copernikus og de senere Opdagelser, 

 haardnakket fastholder den Lære, at Jorden er den eneste 

 Klode, der beboes af Fornuftvæsener. Denne Side af 

 Forfatterens Theori er iøvrigt ikke saa ganske ny, den er 

 navnlig oftere, om end mindre præcist, bleven fremsat af 

 Theologer og aprioriske Filosofer, men blandt Naturfor- 

 skerne er den saavidt mig bekjendt lidet udbredt. Det 

 Mærkeligste ved den er imidlertid ikke selve Paastanden 

 men Maaden. hvorpaa denne forsvares, idet Forfatteren 

 her en Tidlang gaaer frem med videnskabelig Ro og 

 Stringens, saa at man maa give ham sit fulde Bifald, 

 men saa pludselig opgiver Ævret og slaaer om sig med 

 Postulater istedetfor logiske Slutninger. 



Forfatterens Udgangspunkt er det meget rigtige, at 

 Naturrigerne staa i et saadant Forhold til hinanden, at 

 hvert højere gjentager det lavere med en Tilsætning af 

 noget væsentligt Nyt: saaledes er der i Planteriget Mineral- 

 riget og noget Nyt, i Dyreriget Planteriget og noget Nyt, 

 og saaledes, fortsætter han, er der i Menneskeriget Dyre- 

 riget samt noget Væsentligt, der ikke forekommer i Dyre- 

 riget. Kan han bevise denne sidste Sætning, maa man 

 give ham Ret. I Begyndelsen gaaer han frem med stor 

 Besindighed: istedetfor at sammenskrabe alle Forskjellig- 

 heder mellem Dyr og Mennesker paa eet Punkt for at 

 overvælde med Massen, tager han dem hver for sig, 

 prøver dem og forkaster de fleste. Menneskets saakaldte 

 legemlige Fortrin f. Ex. den oprejste Gang kan han saa- 

 ledes ikke betragte som nogen absolut Skillevæg mellem 

 Mennesker og Dyr, da der lader sig paavise en Række 

 Overgangsled i saa Henseende. Paa samme Maade gaaer 

 det Talen, den menneskeUge Intelligens og Følelse; han 



