265 



anerkjender, at der hos Dyr forekommer baade Følelser 

 og en Intelligens, der er mere end et blot Instinkt, saa 

 at Menneskets Fortrin i saa Henseende kun ere kvantitative 

 ikke kvalitative*). Alt dette lyder jo overordentlig moderat, 

 men der synes herefter rigtignok kun at være ringe Udsigt til 

 at faa noget Grundlag for det særlige Menneskerige , naar 

 ikke engang den Fornuft, hvoraf vi med Rette ere saa 

 stolte, maa gjælde derfor; Nu kommer imidlertid det Punkt, 

 hvor Forfatteren hører op at være logisk og videnskabelig 

 og rutscher ned ad sine Ønskers og Indbildningers stejle 

 Skrænt. 



Hvad der skiller iMenneskene fra Dyrene og nødven- 

 diggjør hines Opførelse som et selvstændigt Rige er, siger 

 Qvatrefages, Menneskets Moralitet og Religiøsitet, hvortil 

 Dyret intet Tilsvarende har. Mod denne Argumentation 

 rejser der sig to meget alvorlige Indvendinger, den ene, 

 som vi skulle behandle sidst, om det da virkehg er saa 

 afgjort, at Dyrene slet intet Saadant besidde, og den 

 anden, om da dette, hvis det var rigtigt, vilde være til- 

 strækkeligt til herpaa at opføre et heelt nyt Naturrige. 

 Hvad det sidste Punkt angaaer, maa Forfatteren enten 

 være iøjnefaldende inkonsekvent eller aldeles vildfarende 

 med Hensyn til •> Moralitetens og Religiøsitetens« Natur. 

 Han har jo selv indrømmet, at det Nye, der skal danne 



ForfaUeien kan saaledes ingenlunde underskrive en Paastand, som en 

 med Rette anseet dansk Naturforsker for ikke længe siden fremsatte 

 paa en oifentlig Forelæsning, nemlig at Dyrene egentlig ikke havde 

 nogen Individualitet, at hvert Exemplar, idetmindste aandelig, var 

 en uforandret Gjentagelsf af sin Arts Typus. Enhver, der blot 

 nogenlunde fortrolig har omgaaedes f. Ex. Hunde , Katte eller 

 Heste vil jo vide, at ethvert Individ har sin ejendommelige aande- 

 lige Personlighed baade i Henseende til InteHigens, Gemyt og 

 Karakteer. 



