268 



Intet slutte, thi Forfatteren paaberaaber sig med Rette 

 Livingstones Vidnesbyrd for, at Kaferne og Bechuanerne 

 have rehgiøse Forestillinger, uagtet de ikke have Af- 

 gudsbilleder, Offringer eller offentlig Kultus. En mægtig 

 Faktor i Religiøsiteten, navnlig paa et raat Standpunkt, 

 Følelsen af Afhængighed, Frygt for det Mægtigere have 

 Dyrene aldeles afgjort. De svage Dyr frygte de stærke, 

 og de stærke skjælve under Elementernes Oprør, i Torden- 

 vejr, ved Jordskjælv o. desl. Men hvem tør paatage sig 

 at afgjøre , hvilke Forestillinger Dyrene knytte til saadanne 

 Stemninger? Heste og Hunde kunde man gjerne beskylde 

 for Overtro, de ere nemlig ængstelige i Mørke og lade 

 sig skræmme af enhver Gjenstand, som de paa Grund af 

 Mørket ikke strax kunne komme paa det Rene med. Jeg 

 skal naturligviis ikke lægge nogensomhelst Vægt paa den 

 hyppig forekommende Frase , at Lærken , der stiger syn- 

 gende tilvejrs, »takker sin Skaber for Livet«; afseet fra, 

 at den, maaskee uden at vide det, indeholder den Sandhed, 

 at den bedste Maade at »takke sin Skaber for Livet« er 

 at bruge det med Frejdighed og Glæde, er det jo kun en 

 af de poetiske Talemaader, som vel ikke engang ligefrem 

 menes af den, der siger dem. Derimod er der en 

 anden almindelig Talemaade, der maaskee har mere Be- 

 tydning, det er den, at Mennesket er Dyrets Gud. JNaarman 

 seer en Hund kaste ydmyg-bønlige Blikke op til sin Herre 

 eller ynkelig hylende krybe for hans Fod, kan man ikke 

 nægte, at det er to Sider af en umiddelbar Gudsdyrkelse. 

 At Mennesket er en falsk Gud er naturligviis ingen Ind- 

 vending mod Dyrets Religiøsitet, thi hvormange af Nu- 

 tidens og Fortidens Mennesker have vel havt den sande 

 Religion? For de tamme Dyr kunde man altsaa betragte 

 Mennesket som Gud, og tildeels idetmindste ogsaa for 



