271 



sende vore Heste og Oxer tilbage og fortsætte Reisen 

 tilfods. Vor Fører ledede os i øst-sydøstlig Retning over 

 en Strækning, der var bedækket med skarpkantede Lava- 

 stykker (clinkers), til en Hule 1| Mil fra Waiio, hvor vi 

 overnattede. Denne Hule har engang hørt med til Flod- 

 sengen for en underjordisk Strøm, der har betegnet sit 

 tidligere Løb ved en Række af dybe Grotter, Spalter og 

 Svælg. Det Svælg, hvori Alexander Smith faldt ned, var 

 ikke fuldt 6 Alen fra det Sted, hvor vi havde leiret os; 

 det var 25 til 30 Fod dybt og fuldkomment bedækket af 

 Buskads. Det var ganske mørkt, og Ingen af os havde 

 nogen Anelse om , at der kun et Par Skridt fra vor Rd 

 fandtes en saadan sort Afgrund. Heldigvis hørte vi Smith 

 falde; der blev strax bragt en Lygte, og en Dreng blev 

 ved et Toug hidset ned i Afgrunden, hvorfra den tlykke- 

 lige blev trukken od uden Bevidsthed, endnu aandende 

 og tilsyneladende ubeskadiget. Ved Hjælp af Brændevin 

 bragtes han til sig selv igjen, og han syntes at være fuld- 

 kommen ved sin Samling, men kunde ikke røre sig og 

 blev den næste Dag paa en Oxehud baaren til Dr. Herrick, 

 hvor han blev pleiet paa det Omhyggeligste; men hans 

 Tilstand var haabløs. da Rygraden var bleven beskadiget, 

 og efter en Uges Lidelser døde han den r2te om Mor- 

 genen. Paa Grund af hans mandige Væsen og høihjertede 

 Charakteer var han meget afholdt af hele Reiseselskabet, 

 og hans sørgelige Skjæbne kastede en mørk Skygge over 

 vor Udflugt. 



Da vi havde Mangel paa Vand, gik vi om Eftermid- 

 dagen et Par Mil længer mod Syd-Sydost til en velbekjendt 

 Brønd ved Navn Puapuavei, hvor vi leirede os; her var 

 Kulden om Natten saa stærk, at Vandet i vore Kalabasser 

 var bedækket med en Isskorpe af en halv Tommes Tyk- 



