289 

 iVIaade som de tilsvarende i SoUvset. Man indseer nu 



hvorfor den electriske Gnist giver de lyse Striber; thi 

 dens Varme er naturligviis stor nok til at forvandle de 

 smaa Partikler, som den river med sig af de faste Lege- 

 mer, mellem hvilke den slaaer over, til Damp. 



iVIan har rigtignok længe vidst, at flere Metaller gav 

 den Flamme, hvori de forbrændtes, en vis Farve, der 

 endog har været et af de Kjendemærker, som Chemikerne 

 have havt til at opdage Grundstofferne; da Farven imid- 

 lertid skulde bestemmes ved et Skjøn, kunde den i de 

 fleste Tilfælde kun være et høist usikkert Beviis for Stof- 

 fernes Tilstedeværelse, hvorimod den ved Kirchhoffs og 

 Bunsens Undersøgelser synes i mange Tilfælde at skulle 

 blive ikke blot et nøiagtigt, men et langt finere Kjende- 

 mærke end alle hidtil brugte. 



Det Apparat, Bunsen og Kirchhoff bruger, er i Prin- 

 cipet ikke forskjelhgt fra det, der bruges ved Sollyset. 

 Prismet og Kikkerten anbringes i en mørk Kasse, Spalten 

 i Enden af et Rør, der gaaer ud af Kassen, saa fremmed 

 Lys ikke kan trænge ind. Desforuden maa haves en 

 Varmekilde, hvis Temperatur er saa høi, at Stofferne 

 kunne forflygtiges. Foran Spalten anbragtes derfor en 

 stærk varmende, men saa lidet lysende Gasflamme, at den 

 betragtet gjennem Kikkerten, næsten ikke kunde sees; i 

 Flammen tæt nedenfor Spalten lægge de paa Øiet af en 

 Platintraad en Smule af det Stof, de ville undersøge; dette 

 kunde saaledes ikke sees gjennem Kikkerten, men der- 

 imod den opadstigende glødende Damp af Stoffet. 



Vi ville her blot omtale nogle enkelte af deres Un- 

 dersøgelser. 



Chemisk reent Kjøkkensalt, der som bekjendt er sam- 

 mensat af et Metal Natrium og en Luftart Chlor, gav et 



