295 



lys Grund. (At en Lysgivers tilsyneladende Klarhed er 

 forskjellig efter den Belysning, Omgivelserne have, er jo 

 bekjendt nok: holdes en almindelig Lampe eller Lysflamme 

 op imod Solen, vil den ikke kunne sees; kommer man 

 fra et stærkt belyst ind i et svagt belyst Værelse , synes 

 dette i Begyndelsen langt mørkere end senere; seer man 

 ned i en dyb Brønd, synes alle Gjenstandene mørke, stiger 

 man derimod derned, saa vil man finde, at de kunne væ.re 

 ret godt belyste etc.) Disse og flere lignende Forsøg med 

 andre Stoffer give Berettigelse til at antage, at en Flamme 

 i en betydehg Grad indsuger de samme Arter af Farve- 

 straaler, som den selv udsender. (Man har noget Til- 

 svarende hertil i Varmelæren: de Legemer, der udstraale 

 Varmen bedst, indsuge den ogsaa bedst; lægges saaledes 

 en klar Dag et sort og et hvidt Stykke Klæde paa Jorden, 

 saa vil Jorden opvarmes stærkest under det første Stykke 

 om Dagen og afkøles meest om Natten, fordi det sorte 

 Stykke om Dagen indsuger og om Natten udstraaler mere 

 Varme end det hvide.) 



Slutningerne, som vi heraf kunne drage med Hensyn 

 til Sollyset, ville da blive: 



Solkjernen er et glødende Legeme af en meget høi 

 Temperatur, Solatmosphæren er Damp af en lavere; hiin 

 udsender Lys af alle Farvenuancer, denne af visse be- 

 stemte, hvorhos denne indsuger — om ikke alt, saa en 

 stor Deel af det Lys, der kommer fra Kjernen af samme 

 Slags, som den selv udsender. Altsaa fremkomme de 

 mørke Striber i Spaltebilledet derved, at Solatmosphæren 

 indsuger det tilsvarende Lys, medens den selv til disse 

 Striber udsender langt svagere Lys. Hvis Solkjernen et 

 Øieblik ophørte at lyse, vilde Atmosphærens Lys kunne 



20* 



