297 



Sidensyandsen. 



Af Stud. med. P. V. Heiberg. 



IMaar Sneen dækker Markerne, og vore Sangfugle for- 

 længst ere dragne mod Syden , naar Skoven staaer me- 

 lankolsk og mørk, og Vinden suser gjennem de høie, 

 nøgne Trætoppe, hvor Ravnen og Kragen ere Eneherskere 

 og forsultne udstøde deres hæse Skrig — da faae vi som 

 oftest Besøg fra vore nordlige Nabolande af smaa, nyde- 

 lige Fugle, som glæde Øiet og oplive den kolde Vinter- 

 dag. Da kommer i store Flokke den lille Graasidsken 

 (Fringilla linaria) med det smukke røde Bryst og den lille 

 røde Kalot, Graairisken (F. cannabina), Bjergirisken (F. 

 montium), Kvækerfinken (F. montifringilla) og mange an- 

 dre, som kviddrende færdes paa Markerne, ved Strand- 

 kanten og i Udkanten af Skovene. Ofte kan man see 

 hele Klynger af disse Smaafugle hænge i een eller anden 

 Plante, hvis Frø smage dem fortræffeligt, flagre et Stykke 

 bort og hoppe omkring paa Sneen, hvorpaa hele Flokken 

 under en almindelig Kviddren farer op og beskriver en 

 stor Bue i Luften for atter at vende tilbage og paany 

 gjennemsøge de faa hentørrede Planter, som rage op over 

 Sneen. Men blandt alle vore Vintergjæster bærer dog 

 Sidens vandsen (Ampelis garrulus) eller rettere Silkehalen 



